Slovenský preklad lektoroval Milan S. Ďurica.

Kniha vyšla s podporou Fondu Jozefa Félixa,
ktorú udeľuje Ministerstvo zahraničných vecí Francúzskej republiky, Francúzske veľvyslanectvo na Slovensku a Francúzsky inštitút v Bratislave.

Úvodné slovo

Viem si dobre predstaviť, akú reakciu vzbudí v najväčšej časti našej súčasnej spoločnosti už podtitul tejto útlej knihy. Veď denne - a najmä keď sa diskutuje o rozličných verejných otázkach týkajúcich sa náboženstva, ešte intenzívnejšie než inokedy - počúvame aj z úst osôb s honosnými akademickými titulmi a čítame nielen azda v bulvárnej tlači, ale aj v časopisoch, ktoré si nárokujú na kultúrny, ba i vedecký charakter, frázy ako: „to je návrat do stredoveku", „už nie sme predsa v stredoveku", „stredoveké barbarstvo", „temný stredovek" a pod. Nedávno sa takto verejne vyslovil aj jeden z komisárov Európskej únie. Autori podobných výrokov si iste ani neuvedomujú, že tým iba obnažujú plytkosť svojej kultúry, keď neuvážene opakujú stereotypné predsudky, šírené ideologicky podmienenou literatúrou, bez akéhokoľvek kritického prehĺbenia takej dôležitej otázky, akou je objektívne posúdenie určitej historickej epochy. A že sa teda stali obeťou dlhodobého účelového školenia myšlienkových prúdení, ktoré s objektívnou historickou skutočnosťou majú len veľmi málo spoločného.
Otázka bežnej periodizácie dejín nie je nová. Zaoberali sa ňou významní historici už aspoň od druhej polovice 19. storočia. Lebo hlbším poznaním toku dejín trichotómia starovek - stredovek - novovek, zavedená iba v období osvietenstva, viacerým autorom už nevyhovovala. Odrážala totiž nie tak reálne charakteristiky fáz historického vývoja, ako skôr jednostranný, ideologicky podmienený náhľad osvietenskej filozofie, ktorá sa živila neoklasickými predsudkami a nenávisťou ku všetkému, čo nieslo kresťanské meno. Nikto menší ako anglický historik Edward Gibbon sám

definoval výsledok svojej dlhoročnej práce na šesťzväzkovom diele History of the Dedine and Fall of the Roman Empire (1776 - 1788) slovami: „Opísal som triumf barbarstva a náboženstva. " Zrejme kresťanského.
Proti názvu „stredovek" dôrazne vystúpil Ottokar Lorenz (Die Geschichtswissenschaft in Hauptrichtungen und Aufgaben, 1886). Neskôr v diskusii pokračovali Karl Heussi (1921), H. Spangenberg (1923), Walter Vogel (1924) a Ernst Troeltsch (Der Historismus und seine Probléme, 2922 - 2925). Musíme však konštatovať, že táto diskusia a návrhy jednotlivých autorov, ktoré neprestávajú produkovať, zatiaľ nepresvedčili obec historikov. Odrazili sa však v novšej historiografii citeľným rozkolísaním časových termínov, takže napríklad Jacque Le Goff neváhal napísať, že „takmer každý historik predkladá svoj dátum ukončenia antiky, začiatku stredoveku, konca stredoveku, začiatku modernej epochy" (1983). Na Slovensku Heussiho „prirodzenú periodizáciu", založenú na generačnom princípe (dedo-otec-syn, prípadne aj vnuk) - podľa ktorej tri generácie zodpovedajú jednému storočiu a toto tvorí základnú jednotku; jej trojnáscbky predstavujú vyššie vývojové jednotky v dejinách ľudstva -, svojím spôsobom adaptoval Štefan Šmálik (Boží ľud na cestách. Cirkev v 49 pokoleniach, 2997). Preto sa netreba čudovať, že aj Régine Pernou-dová odporúča písať „stredovek" (v úvodzovkách).
Slovenský čitateľ si asi položí aj otázku: Prečo sa tu argumentuje hlavne, ak nie takmer výlučne, príkladmi z Francúzska? Nezabúdajme, že Francúzsko sa pokladá za priameho dediča Franskej ríše a aspoň od 5. storočia dlho bolo hlavným nositeľom európskeho kresťanstva a jeho kultúry. Pápeži to apostrof ováli ako „prvorodenú dcéru Kristovej cirkvi". Tam teda kresťanská civilizácia po páde Rímskej ríše zanechala pomerne najpočetnejšie a najvýraznejšie stopy tak v duchovnej, ako aj v materiálnej kultúre. Preto je prirodzené, že francúzska historička vychádza z poznatkov svojej vlastnej krajiny a svoje dielo písala predovšetkým pre francúzskych čitateľov No jej úvahy a závery možno vo veľkej miere aplikovať na všetky kultúrne krajiny Európy, nevynímajúc ani naše Slovensko. Veď si len predstavme, ako by vyzerala naša vlasť, keby razom zmizlo všetko, čo tu vytvoril, naši predchodcovia počas historickej epochy označovanej ako stre-

dovek. Neboli by tu naše dávne rotundy rozličných typov, ani robustné hrady, ani prvé mestské opevnenia; chýbali by vzácne sakrálne stavby v románskom štýle, počnúc 9. storočím; nemohli by sme obdivovať poklady našej gotiky od Bratislavy až po Košice, cez toľko skvostov v našich menších mestách i celkom malých strediskách s nespočetnými umeleckými prejavmi vysokej hodnoty neraz aj v európskom rozmere. Práve stredovek umožnil naším predkom dospieť už v 9. storočí k zriadeniu vlastnej štátnosti, ktorej vojenská výbojnosť prekvapila Európu a jej politický a kultúrny rozmach obohatil Katolícku cirkev o nový liturgický jazyk, ktorým bola reč našich vtedajších slovenských predkov. V nasledujúcich storočiach povzniesli našu vlasť početné mužské i ženské kláštory, ich skriptóriá, školy a nemocnice, ďalej biskupské a neskôr farské školy až po založenie prvej univerzity v Bratislave - Universitas Histropolitana - so súhlasom pápeža Pavla II. v roku 1456. Keby sme sa pustili do podrobného opisovania stredovekých vzácností našej vlasti, nestačil by nám priestor tejto francúzskej knižky. Preto vývody autorky môžeme so spokojným svedomím aplikovať aj na náš slovenský stredovek.
Veľký rozdiel je iba v tom, že Francúzi si už plne uvedomujú hodnotu svojich kultúrnych pamiatok a prišli na to, že použiť verejné i súkromné finančné prostriedky na ich hlbšie poznávanie, zachovávanie a zveľaďovanie je popri prírodných krásach jedným z najúčinnejších impulzov pre vnútorný aj medzinárodný cestovný ruch a predstavuje pomerne rýchlo návratné a bezpečné investície. Dnes sa už Francúzi dokonca systematicky usilujú dostať späť svoje pamiatky z cudzích štátov, kde boli vojenským rabovaním odvlečené, alebo aj nezodpovednými majiteľmi odpredané, a to i za cenu spätného výkupu. V tomto by sme ich mali naozaj nasledovať, lebo možno nijaký z európskych národov nebol na tomto poli v takej miere ukrivdený, ako my Slováci. Dúfajme, že aj my to v blízkej budúcnosti dokážeme.
Milan S. Ďurica

I.
Stredovek

Funkciu riaditeľky Múzea francúzskych dejín v Národnom archíve som vykonávala ešte len krátky čas, keď som dostala list s takouto otázkou: „Kedy presne bola uzavretá zmluva, ktorá oficiálne znamená koniec stredoveku?" K tomu sa pripájal ďalší otáznik: „V ktorom meste sa zišli tí, čo boli splnomocnení zostaviť túto zmluvu?"
Keďže som si tento list neponechala, môžem z neho uviesť len to najpodstatnejšie, no so zárukou, že to bude presné. Odosielateľ listu ma prosil o rýchlu odpoveď, lebo tieto dve informácie potreboval na istú prednášku, ktorú zamýšľal usporiadať vo veľmi blízkej budúcnosti.
Párkrát som sa pristihla, ako sa v duchu zabávam na tom, že skúšam takú prednášku zostaviť. A ide to vskutku ako po masle - stačí poskladať útržky toho, čo človek každý deň číta, vidí a počúva o „stredoveku"1. Keby si medievalista zaumienil, že zostaví zbierku perličiek na podobnú tému, bežný život by mu poskytol bohaté zdroje. Niet dňa, v ktorom by sme nezačuli úvahu typu „nie sme predsa v stredoveku", „to je návrat do stredoveku" alebo „veď to je stredoveké zmýšľanie". A to pri rozličných príležitostiach: keď svoje požiadavky predostiera Hnutie za oslobodenie žien, keď noviny oplakávajú následky
1 Slovo „stredovek" by sa malo písať vždy v úvodzovkách. Tento výraz tu používame len preto, aby sme sa prispôsobili bežnému úzu.

štrajku štátnych elektrární, alebo keď má niekto náhodou vyjadriť všeobecný názor na demografiu, negramotnosť či vzdelávanie...
Začína sa to už v útlom veku. Raz sa mi naskytla príležitosť sprevádzať synovca a zúčastniť sa na hodine, kde rodičia majú voľný vstup, aby mohli potom viesť dieťa pri učení. Nastala chvíľa na odpoveď z dejepisu, a to, čo som si vypočula, tu od slova do slova zreprodukujem:
Učiteľka: Ako nazývame sedliakov v stredoveku?
Celá trieda (jednohlasne): Nazývame ich nevoľníci.
Učiteľka: No a čo robili títo nevoľníci, čím trpeli?
Trieda: Trpeli chorobami.
Učiteľka: A aké choroby ich postihovali, Jérôme? Jérôme (s vážnou tvárou): Nóó... mor. Učiteľka: A čo ešte, Emanuel? Emanuel (nadšene): Cholera!
„Dejepis vám ide výborne," spokojne zakončila pani učiteľka, „a teraz sa poďme chvíľku venovať zemepisu..."
Keďže sa táto scéna odohrala pred mnohými rokmi a môj synovec je dnes už dospelý, nazdávala som sa, že odvtedy sa veci zmenili. No keď som sa pred pár mesiacmi (júl 1975) prechádzala s vnučkou jednej mojej priateľky, sedemročnou Amé-liou, malá mi radostne zvestovala:
„Vieš, v škole sa učíme o stredoveku."
„To je výborné. A aké to bolo v tom stredoveku? Porozprávaj mi o tom."
„No... vtedy žili zemepáni (troška sa zamyslí a potom predsa len nájde to ťažké slovíčko)... feudáli. No a tí feudáli neustále medzi sebou bojovali a cválali na koňoch po poliach sedliakov a vždy im rozdupali celú úrodu."
Nato jej pozornosť zaujal kornútok so zmrzlinou a ukončil tento opis plný zápalu a nadšenia. Vďaka nemu som pochopila, že v roku 1975 sa dejepis vyučuje presne tak isto, ako som

sa ho učila ja pred polstoročím alebo ešte predtým. Tak napreduje pokrok.
A zároveň som oľutovala svoj nedávny výbuch smiechu -priznávam, že neveľmi dobromyseľný. Zavolala mi totiž istá do-kumentaristka z televízie, ktorá sa navyše špecializovala na historické vysielanie.
„Vraj máte nejaké diapozitívy. Máte aj také, čo znázorňujú stredovek?"
„Čo?"
„No také, čo približujú stredovek vo všeobecnosti: vraždenie, krviprelievanie, obrazy vykresľujúce násilnosti, hladomor, epidémie..."
Nuž, tomu smiechu som nemohla zabrániť, ale moje pobavenie nebolo namieste: dokumentaristka očividne neprekročila Améliinu úroveň, čo sa týka náhľadu na stredoveké dejiny. No ako by ju mohla prekročiť? Kde by sa mohla o nich dozvedieť viac?

* * *

Ešte donedávna sme sa do kontaktu so stredovekom dostávali len omylom, prípadne náhodou. Človek sa o túto tému musel osobne zaujímať a aby tento záujem vznikol, nevyhnutne muselo dôjsť k istému stretu či kontaktu. Mohol to byť románsky portál, štíhla gotická vežička, ktorú človek zazrel na potulkách po krajine, obraz či nástenná tapiséria, čo náhodou videl v múzeu alebo na výstave. Začal tušiť, že jestvuje svet, ktorý až dovtedy podceňoval. No po tomto prvom „stretnutí" by sa potreboval dozvedieť viac. Ale kde? Encyklopédie alebo slovníky, do ktorých mal možnosť nahliadnuť, obsahovali len bezvýznamné a pohŕdavé informácie o tomto období. Publikácií nebolo mnoho a údaje, ktoré uvádzali, si väčšinou protire-

čili. Hovoríme o vedecko-populárnych dielach, dostupných širokej čitateľskej obci, pretože, ako je zrejmé, už dlhý čas máme naporúdzi hojnosť vedeckých prác. No keď sa k nim chcel niekto dostať, musel prekonať celú horu prekážok: najprv prístup do knižnice, ktorá ich uchovávala, potom jazyk zasvätencov, v ktorom je napísaná väčšina z nich. A tak všeobecnú vzdelanostnú úroveň možno ilustrovať otázkou, ktorá slúžila ako základ stretnutia Katolíckeho krúžku francúzskych intelektuálov v roku 1964: „Bol stredovek civilizovaný?" A to nepochybne bez štipky humoru, lebo väčšinou šlo o univerzitných intelektuálov, a navyše takmer do jedného to boli angažovaní univerzitní intelektuáli. Diskusie sa konali v Paríži na ulici Madame. Kvôli duševnej vyrovnanosti účastníkov by bolo namieste požadovať, aby cesta domov ani jedného z nich neviedla okolo parížskej katedrály Notre-Dame. Mohol by totiž pociťovať nepríjemné pochybnosti. No netreba sa znepokojovať: angažovaný univerzitný intelektuál sa predsa vyznačuje telesnou neschopnosťou vidieť čosi, čo odporuje pojmom, ktoré vyplodil jeho mozog. Určite by Notre-Dame nevidel, aj keby ho kroky priviedli na námestie du Parvis pred katedrálu.
Dnes je všetko inak. Každú nedeľu a v lete každý deň totiž toto námestie oblieha dav mladých i starších ľudí. Počúvajú spevákov a hudobníkov, sem-tam aj tancujú, alebo jednoducho len sedia na trávnikoch a obdivujú katedrálu. Väčšina z nich sa neuspokojí len s obdivným pohľadom zvonka, a tak sa v Notre--Dame v Paríži každú nedeľu znova objavujú stredoveké davy, keď sa jej brány dokorán otvárajú pred hodinou koncertu. Sú to pozorní obdivovatelia, ktorí by na intelektuála z roku 1964 hľadeli ako na zvláštny exemplár zo zoologickej záhrady (tak ako sa to zvyklo robievať kedysi dávno).
A príčiny tejto zmeny? Je ich mnoho. Prvou a bezprostrednou príčinou je, že dnes sa každý premiestňuje. Cestujeme veľa a všade. Medievalista musí dodať: „Ako v stredoveku."

Lebo aj keď nespúšťame zo zreteľa moderné prepravné prostriedky, turizmus dnes zastáva miesto, ktoré kedysi náležalo púťam. Znova sme sa pustili do cestovania, presne tak ako v stredovekých časoch.
Situácia je taká, že napriek vandalským zločinom, ktoré sú najmä vo Francúzsku závažnejšie ako kdekoľvek inde, stredoveká epocha po sebe zanechala oveľa viac stôp ako všetky ostatné obdobia. Nedá sa cestovať po našej krajine bez toho, že by sa zrazu pred nami nevynorila nejaká kostolná veža, a to nám hneď pripomenie 12. či 13. storočie. Nie je možné vystúpiť na nejaký vrch a neobjaviť tam nejakú maličkú kaplnku. Človek si často kladie otázku, akým zázrakom mohla vyrásť v takom opustenom a vzdialenom kúte sveta. Oblasť ako Auvergne nemá nijaké významné múzeum, ale koľko bohatstva sa nachádza medzi Orcivalom a Saint-Nectaire, medzi Le Puy, Notre-Dame--du-Port a Clermont-Ferrandom! Tieto kraje, ktoré v 17. storočí pokladali správcovia provincie a guvernéri za nudné vyhnanstvo, obývalo teda v minulých časoch obyvateľstvo dosť početné na to, aby vytvorilo také zázraky. A dosť vzdelané na to, aby si ich vedelo najprv predstaviť v mysli. Nie je podstatné, či významnú úlohu zohrali kláštory alebo ľudová kultúra. Veď odkiaľ pochádzali mnísi, ak nie v najväčšej miere z ľudu a zo všetkých spoločenských vrstiev, ak by sme mali hovoriť jazykom 20. storočia? A okrem toho, Aubazine bol síce cisterciánskym kláštorom, no vari nevidieť v jednoduchých vidieckych farnostiach ako Brinay alebo Vicq (dnes Nohant-Vicq) múry kostolíkov pokryté románskymi freskami, ktorých vynaliezavosť nás ešte dnes fascinuje?
Príliv turistov do stredovekých objektov nie je dnes už nič zvláštne. Mont-Saint-Michel prijíma viac návštevníkov ako Louvre. Pri Baux-de-Provences sa hromadia rady autobusov,
odkiaľ vystupujú húfy návštevníkov a obliehajú starú pevnosť. Opátstvo Fontevrault bolo verejnosti sprístupnené len predne-

dávnom, a už nie je dosť priestranné, aby mohlo prijať všetkých, ktorí ho chcú vidieť. Aj keď v opátstve Sénanque počuť spev mníchov iba z audiovizuálnej nahrávky (inak veľmi pozoruhodnej), nával návštevníkov sa nezastavuje. Skrátka, mohli by sme vymenovať všetky francúzske kraje, počnúc Beauvais, kde sa konajú stredoveké slávnosti, až po hranice Pikardie, od pomedzia Saint-Savin až po Pyreneje, všade nájdeme rovnaké nadšenie pre odkrývanie minulosti. Začalo sa to len nedávno, ale je to vidieť takmer všade.
Už len tým, že Francúzi cestujú, hoci ich v tejto oblasti predbehli Angličania, Nemci, Belgičania, Holanďania, o Američanoch ani nehovoriac, začali si uvedomovať životné prostredie, ktoré ich obklopuje. Uvedomujú si, že životné prostredie nie je len príroda. Alebo lepšie povedané, ak len trocha otvoria oči, uvidia, že prírodu v dávnych časoch do značnej miery premenil a prehodnotil človek spôsobom jej využitia. Kamene, tehly, trámy, ktoré boli kedysi spojené a zasadené do jedného diela, zohrali v krajine tú istú úlohu ako ilustrácia v knihe. Zároveň si tak uvedomia hodnotu všetkého, čo sa zúčastňuje na tvorbe tohto prostredia. Preč sú časy, keď languedockí vlastníci pozemkov predávali za facku hlavice stĺpov z kláštora Saint--Michel-de-Cuxa, ktoré sa dnes chystáme z Ameriky dostať späť. Preč je situácia, keď podnikateľ v stavebníctve mohol dať bez problémov či protestov rozkúskovať kláštor Saint-Guilhem-le--Désert a po zlomkoch predávať sochársky opracované kamene. Keď si dnes chceme pozrieť tieto, inak s obdivuhodnou úctou udržiavané kláštory, treba ísť do New Yorku, kde z nich zostavili múzeum (Serrabone, Bonnefont-en-Comminges, Trie-en-Bi-gorre, a už spomínané kláštory Saint-Guilhem-le Désert a Saint--Michel-de-Cuxa, ako aj kapitulárna sieň z Pontaut v Landes). Konečne sme pochopili, že zodpovednosť za takéto presuny nenesie kupujúci, ale predávajúci. A to predaj ešte predstavuje menšie zlo: stále sa dá ísť do Philadelphie a pozrieť si kláštor

Saint-Genis-lès-Fontaines alebo do Toleda, ak chceme obdivovať kláštor Saint-Pons-de-Thomières. Čo však povedať o tom, čo nenávratne zmizlo počas cisárstva? V Cluny napríklad vyhodili do vzduchu sakrálnu budovu, ktorá dnes mohla byť najväčším kresťanským kostolom v románskom štýle. Alebo v Toulouse -vieme, že toto mesto sa nazývalo „hlavným mestom vandalizmu" - sa podarilo zachrániť z kláštorov Saint-Etienne, Saint-Sernin alebo Daurade len zlomky.
Stalo sa to síce dávno, no naďalej to vzbudzuje pohoršenie. Tak isto vyvoláva údiv ďalšia čudná mánia. V jej ošiali sa menili nezbúrané kláštory na kasárne alebo väznice. „Vďaka" tomu môžeme posúdiť, ako sa tento postup rozšíril a ako relatívne rýchlo sa dovršoval. Veď napokon neprešlo ani sto rokov od chvíle, keď Vietor Hugo pri návšteve kláštora Mont-Saint--Michel, ktorý vtedy slúžil ako väznica, zvolal: „Akoby som zbadal ropuchu v relikviári!" Ja sama som ako dieťa ešte vídavala maličké pravidelné okienka vybúrané do múrov, ktoré premenili veľkú sálu Pápežského paláca v Avignone na kasárne. Vtedy sa už podnikali kroky na ich odstránenie. Kto by v dnešných časoch, keď dokonca aj Fontevrault opäť dostal svoju pôvodnú podobu, pripustil, že by z Mont-Saint-Michel alebo Pápežského paláca mohla byť kasáreň alebo väznica? Pravda, na ulici Poissy v Paríži ešte vždy existuje jedna požiarna zbrojnica, ale všetci vieme, že Paríž je za „vidiekom" vždy pozadu!
Hnutie, ktorého snahou je znovuobjavovať, reštaurovať a oživovať pamiatky minulosti, už teda jestvuje, aj keď sa vo Francúzsku objavilo oneskorene. Preniklo do hĺbky, odkiaľ sa vynára a znepokojuje dokonca aj autority, ktoré ho mali na starosti až doteraz. Všade sa otvárajú archeologické kluby, reštauračné dielne, organizujú sa vykopávky. Vidíme, ako úžasné románske stavby znova nadobúdajú svoju podobu a život, aj keď sa skrývajú v odľahlých vidieckych oblastiach. Do života ich navracajú verejné alebo súkromné spoločnosti, ktoré podporuje,

kontroluje a niekedy aj zakladá miestna alebo krajská správa. Mám na mysli Saint-Donat, ale aj rotundu Simiane v Haute--Provence, či neďalekú kaplnku Madeleine. Majiteľ pôdy, ktorý naďalej skladuje seno v románskej alebo gotickej kaplnke, ako to mali vo zvyku jeho predkovia v minulom storočí, sa v tomto kraji považuje za duševne zaostalého zadubenca. A pamiatky sa reštaurujú všade: môžeme spomenúť zámok Rohanovcov v Pontivy, kostol Lieu Restauré v Pikardii, Château-Rocher v Auvergne, templársku kaplnku Fourches v parížskom regióne, hrad Blanquefort v Gironde - v mnohých prípadoch sa týchto pamiatok spontánne ujali mládežnícke skupiny a navrátili im predošlú podobu. Konečne sme pochopili, že v tejto oblasti musí vychádzať všetko zo súkromnej iniciatívy a tú musí sledovať, kontrolovať a podporovať verejná moc, lebo na reštaurovanie ani vykopávky nepostačí len dobrá vôľa. Iste, nič seriózne sa bez nej nedá urobiť, no tieto veci si vyžadujú vzdelanie a záštitu.
Kto by si takýto záujem vedel predstaviť pred päťdesiatimi rokmi? Kto by ho predpokladal hoci pred desiatimi rokmi, keď začala vychádzať revue Archeológia s čitateľskou rubrikou „Kde budete v lete robiť vykopávky?" V súčasnosti treba túto rubriku rozdeliť do viacerých čísel, pretože jedno číslo jej nepostačuje.
Pri popularizácii týchto aktivít zohrala významnú úlohu televízia. Pritiahla pozornosť na zanedbané pamiatky, podporila niektoré projekty, a tak stimulovala záujem, ktorý široká verejnosť začala prejavovať o svedkov minulosti. Boli to relácie ako „Veľdiela v ohrození" alebo „Znetvorené Francúzsko". Tie vo veľkej miere prispeli k tomu, aby čoraz širšia verejnosť začala citlivejšie vnímať poklady, ktoré ju obklopujú. Ich hodnoty sprístupnila všetkým divákom a zároveň zhodnotila plody predtým vykonanej práce, prínosu historických zbierok, vedec-ko-populárnych diel a časopisov. Ako príklad uvedieme edíciu Zodiaque (Zverokruh), ktorá už asi dvadsaťpäť rokov prispieva k lepšiemu poznaniu románskeho umenia a získala si veľký

úspech. Existuje mnoho spoločností, ktoré pracujú podobne ako Medzinárodné stredisko románskych štúdií. V poslednom čase vznikajú dobrovoľnícke združenia pri umeleckých pamiatkach (CASA), ktoré tvoria najmä mladí študenti. Zobrali si za úlohu sprostredkovať to, čo väčšinou poznajú len historici umenia. Každému návštevníkovi umožnia, aby naplno ocenil prehliadku pamiatok z 12. alebo 13. storočia.
Sám za seba hovorí fakt, že dnešný priemerný Francúz nesúhlasí s tým, keď sa sochy z románskeho portálu opisujú ako ťažkopádne a nemotorné, alebo keď sa o farbách na vitrá-žach v Chartres hovorí, že sú krikľavé. Jeho estetické cítenie je natoľko vycibrené, že názory, o ktorých by sa pred tridsiatimi rokmi nikto neopovážil ani len diskutovať, mu prichodia definitívne zastarané. Avšak medzi stredovekom, ktorý Francúzi obdivujú pri každej príležitosti, a tým, čo pre nich znamená pojem stredovek2, existuje istý posun. Tento posun možno pramení hlavne zo zaužívaných foriem myslenia a lexiky a znamená prerušenie kontinuity medzi tým, čo môže priamo konštatovať, a tým, čo bežnému zraku uniká, pretože na to treba istú kultúrnu úroveň, ktorú mu nikto neposkytol. Túto úroveň možno získať len inteligentným štúdiom dejín v školských laviciach.
Slovo stredovek teda ešte vždy označuje obdobie nevedo-mia, ohlúpnutosti, všeobecnej zaostalosti. Hoci katedrály sa stavali len a len v tomto zaostalom období! Je to tak preto, lebo k širokej verejnosti ešte neprenikli vedecké práce, čo sa začali písať už pred stopäťdesiatimi rokmi, ba dokonca aj skôr.
Za všetko jeden príklad. Neuplynulo mnoho času odvtedy, čo sa v istej televíznej relácii prezentoval ako historický jeden slávny výrok: „Všetkých ich pozabíjajte, Boh si svojich roz-
2 Istý novinár nedávno napísal: „Popravy, ktoré sa vyznačujú krutosťou skoro ako v stredoveku." Vychutnajme si slovné spojenie skoro ako. Pravdaže, ako by sme v storočí koncentračných táborov, spaľovacích pecí a gulagov nemohli byť zhrození nad krutosťou čias, keď tesali do kameňa portál v Remeši alebo v Amiens!

pozná." Výrok sa viaže k vraždeniu v Béziers v roku 1209. Avšak viac ako pred sto rokmi (presne v roku 1866) istý vedec dokázal, že tento výrok nikto nevyslovil, lebo sa nenachádza v nijakom dobovom historickom zdroji. Nachádza sa len v Knihe zázrakov, Dialogue Miraculorum - a tento titul hovorí sám za seba -, ktorú napísal nemecký mních Cesarius z Heister-bachu šesťdesiat rokov po udalosti v Béziers. Tento autor bol nadaný živou predstavivosťou a o historickú autentickosť sa príliš nestaral. Netreba azda pripomínať, že od roku 1866 už nijaký historik v svojom diele necitoval spomínanú slávnu vetu, ale spisovatelia, ktorí píšu o dejinách, tento výrok stále používajú. To stačí na to, aby sme dokázali, ako vedecké poznatky v tejto oblasti pomaly prenikajú medzi širokú verejnosť.
Prečo existuje táto odchýlka medzi vedou a všeobecnými vedomosťami? Ako a za akých okolností táto priepasť vznikla a prehlbovala sa? Táto problematika si zaslúži, aby sme sa na ňu pozreli zblízka.

Ťažkopádni a nemotorní

„Renesancia je dekadencia," hovorieval Henri Matisse. Termín renesancia (z talianskeho rinascita, znovuzrodenie) po prvýkrát použil Giorgio Vasari v polovici 16. storočia. Tento názov presne vystihoval to, čo označoval a čo pre mnohých označuje dodnes. „Umenie a literatúra zdanlivo zanikli v tom istom zápase proti úpadku, ako aj rímska spoločnosť. No po desiatich temných storočiach znova rozkvitli a zaskveli sa novým leskom." V týchto termínoch sa v roku 1872 vyjadroval Všeobecný slovník literatúry3, ako aj mnoho iných publikácií na konci 19. storočia. V podobnom spôsobe vyjadrovania sa dokonale odráža všeobecná mienka a kultúrna úroveň tejto epochy.
Klasické umenie a literatúra sa teda „znovuzrodili" práve v 16. storočí. Podľa náhľadov a mentality tohto obdobia (nielen 16. storočia, ale aj nasledujúcich troch storočí) sa teda vyskytli dve osvietené epochy: antika a renesancia, čiže klasické obdobia. A medzi nimi sa nachádza „stredný vek", prechodná perióda, jednoliaty blok, „storočia neotesanosti, temné časy".
V našich časoch štrukturálnej analýzy nebude nezaujímavé pristaviť sa pri dôvodoch, ktoré mohli zapríčiniť takéto globálne videnie minulosti. Nadišiel vhodný čas na túto činnosť, lebo vážnosť, ktorá klasickému obdobiu prináležala, sa dnes vo
3 Bachelet a Dezobry, publikované v Delagrave, 1872. Spomínaní autori sa v tých časoch radili k intelektuálskej vrstve.

veľkej miere vytratila. Posledné zlomky nevydržali pod tlakom udalostí v máji 1968. Ak v týchto pochybnostiach o klasických hodnotách je ešte nejaká nejasnosť, aspoň nám poskytne výhodný odstup a istú slobodu v ich posudzovaní.
Takže to, čo charakterizuje renesanciu, a v tom sa zhodujú všetci, je opätovné objavenie antiky. Všetko, čo vo vtedajšom svete umenia, literatúry či myslenia malo nejaký význam, preukazovalo toto nadšenie pre antický svet. Pripomeňme, že Lorenzo Medicejský každý rok v deň Platónových narodenín usporadúval na jeho počesť veľkú hostinu, Dante si vybral za sprievodcu po pekle Vergília a Erazmus Rotterdamský uctieval Ciceróna ako svätca. Toto hnutie vzniklo v Taliansku ešte pred 15. storočím. Do Francúzska sa rozšírilo najmä o storočie neskôr a postupne prenikalo vo väčšej alebo menšej miere na Západ a do celej Európy. Stačí len jedným slovkom spomenúť Florenciu v čase Mediciovcov, kde všetky historické pamiatky zdobil tympanón, stĺporadie či kupoly ako v antickej architektúre, alebo Collège de France, kde sa všetci humanisti s nevídanou horlivosťou pustili do štúdia antickej literatúry, či manifest Plejády4, v ktorom sa proklamuje potreba obohatenia francúzskeho jazyka výpožičkami z gréčtiny a latinčiny...
Keď však podrobnejšie skúmame, v čom presne spočíva toto znovuzrodenie antického myslenia a výrazu, odrazu zistíme, že ide len o istý typ antiky. V prípade Grécka je to Periklova antika, v prípade Ríma ide o antiku, ktorá sa inšpiruje Periklovým storočím. Ide jednoducho len a len o klasické myslenie a klasický umelecký výraz: Rimania za Gaia Iulia Caesara a Gaia Octavia Augusta, ale nie Etruskovia; Partenón, ale už nie Kréta alebo Mykény; architektúru predstavuje Vitruvius, sochárstvo Praxiteles. Pochopiteľne, že zjednodušujeme, ale nie viac ako tí, čo používajú slovo renesancia. A používajú ho všetci.

4 Plejáda - zoskupenie básnikov za vlády Henricha II.; z najznámejších osobností spomedzi nich spomeňme Pierra Ronsarda a Jochima du Bellay (pozn. prekl.).

Spomína sa prakticky v ľubovoľnom kontexte. Vďaka po
krokom v histórii sme totiž predsa skonštatovali, že latinskí, a dokonca aj grécki autori boli už v stredoveku veľmi známi; že prínos antického sveta, či už klasického, alebo neklasického, sa vôbec neznevažoval alebo neodvrhoval. Poznať ho sa považovalo za základný prvok sumy vedomostí. Stačí len spomenúť, že taký mystik ako Bernard z Clairvaux sám písal majstrovské prózy s bohatými citáciami antických autorov, a keď chcel zažartovať o márnosti výlučne racionálneho vedenia, urobil tak pomocou citácie antického autora Aula Persia Flacca. Nikto by sa neodvážil tvrdiť, že vedomosť o tomto autorovi patrila k všeobecným znalostiam každého intelektuála v tom najklasickejšom veku.
A tak vzdelanci v našom storočí dali slovu renesancia nového ducha. Skonštatovali, že okolo Karola Veľkého sa usilovne pestovali latinskí a grécki autori, a preto sa začalo hovoriť o „karolínskej renesancii". Tento termín sa bežne používa. Iní, ešte odvážnejší vzdelanci, hovorili o „renesancii 12. storočia", dokonca o „stredovekom humanizme". Zdá sa, že sa im nepodarilo zaviesť do praxe ani prvý, ani druhý pojem, keďže obidva významovo ne-ladia s bežným používaním slova renesancia. A tak nasleduje renesancia za renesanciou, čo je trochu podozrivé.
Keď sa pozorne pozrieme na dobové zdroje, na texty alebo stavebné pamiatky, ukáže sa, že renesanciu 16. storočia charakterizuje a od predchádzajúcich období odlišuje to, že ako princíp si stanovuje imitáciu, napodobovanie klasického sveta. Poznávanie tohto sveta bolo populárne už predtým. Na tomto mieste musíme spomenúť význam, aký sa v literárnom svete od 11. storočia priznával Umeniu milovať od Ovídia, alebo akú dôležitosť mala v myslení 13. storočia aristotelovská filozofia. Nie je ťažké pochopiť, že renesancia by nemohla nastať, keby sa počas storočí stredoveku neuchovávali v rukopisoch antické texty. Pravdaže, keď sa vysvetľovalo toto „znovuobjavenie" antických

autorov, často sa spomínalo dobytie Konštantínopolu Turkami v roku 1453. Jeho najdôležitejším následkom bolo vraj to, že do Európy sa dostali knižnice obsahujúce diela starovekých autorov, ktoré sa dovtedy uchovávali v Byzancii. Keď však budeme skúmať fakty podrobnejšie, zistíme, že táto udalosť mala len minimálny dosah a vôbec neovplyvnila situáciu vo veľkom meradle. Dostatočne to dokazujú súpisy knižníc spred 15. storočia, ktoré sa nám zachovali. Ako príklad uvedieme, že knižnica v Mont-Saint-Michel v 12. storočí obsahovala Catonove texty, Platónovho Timea (v latinskom preklade), rozličné Aristotelove a Cicerónove diela, úryvky z Vergília a Horácia.
Novinka spočívala v niečom inom. Bolo ňou, takpovediac, nové použitie klasickej antiky. Namiesto toho, aby v nej renesanční ľudia podobne ako ich predchodcovia videli poklad, z ktorého sa má ťažiť (poklad múdrosti, vedy, umeleckých alebo literárnych postupov, z ktorého možno donekonečna čerpať), prišli na to, že antické diela budú považovať za modely hodné imitácie. Starovekí umelci vytvorili dokonalé diela, dosiahli krásu v samej podstate. Teda čím lepšie sa budú imitovať ich diela, tým väčšia bude istota, že umelec dosiahne ideál krásy.
Dnes je už ťažké pripustiť, že obdiv v umení nezvratné vedie k formálnemu napodobňovaniu toho, čo obdivujeme, a tak sa z imitácie môže stať zákon. A práve to sa stalo v 16. storočí. Keď chcel Bernard zo Chartres vyjadriť obdiv, aký pociťoval voči antickým filozofom, zvolal: „Sme trpaslíci, ktorí sa vyšplhali obrom na plecia." Významným zámerom teda bolo, že na chrbtoch starovekých autorov mohol „dovidieť ďalej ako oni".
V renesancii sa však mení samotný spôsob nazerania. Odvrhujúc dokonca aj myšlienku „dovidieť ďalej" ako stredovekí autori, renesančný človek ich odmieta chápať inak ako modely minulej, prítomnej aj budúcej krásy dokopy. V dejinách ľudstva je to inak pozoruhodný jav: deje sa vo chvíli, keď ľudia objavujú obrovské nepoznané krajiny, nové oceány, nový konti-

nent. No namiesto toho, aby sa obrátili k novým horizontom, najmä vo Francúzsku presne v tom čase nastáva návrat k tomu, čo bolo v starom svete najantickejšie. A všetci sa v dobrej viere nádejali, že „objavujú" autora, ako povedzme Vitruvia, od ktorého sa neskôr prebrali zákony pre architektúru francúzskeho klasicizmu. Dnes však vieme, že v stredovekých knižniciach sa nachádzalo relatívne dosť Vitruviových rukopisov a že dodnes sa nám zachovalo asi päťdesiat exemplárov spred 15. storočia. Ibaže v stredoveku sa Vitruvius odpisoval a študovali sa jeho princípy bez potreby ich presnej aplikácie.5
Neskôr uvidíme, ako sa proklamovaná metóda imitácie presadila v oblasti literatúry. Čo sa týka architektúry a výtvarného umenia, postačí, keď skonštatujeme prelom, ktorý je dodnes viditeľný medzi stredovekými stavebnými pamiatkami a stavbami, ktoré nám zanechalo 16. storočie a klasická epocha.6 Vari v každom francúzskom meste neraz možno vidieť, ako bok po boku stoja kamenní svedkovia týchto dvoch období. Kontrasty a postupnosť v čase ich rozdeľujú presne tak ako archeologické vrstvy, ktoré sa odkrývajú pri vykopávkach. V Paríži je najjednoduchším príkladom kontrast, ktorý predstavujú dva brehy Seiny. Na jednej strane sa nachádza Sainte-Chapelle a veže Conciergerie, na druhej nádvorie Louvru. Tento prelom je do očí bijúci práve tak, ako ten, ktorý sa pred očami Parížanov odohral v roku 1549. Keď kráľ Henrich II. vtedy vstupoval do Paríža, rozhodlo

5	Na tomto mieste spomeniem príbeh, ktorý uvádza historik technického pokroku Bertrand Gille. Keď v rokoch 1525 - 1526 chcel benátsky senát postaviť takú loď, ktorá by obstála v boji proti pirátom, odmietli plány majstra-remeselníka a nadšene dali prednosť projektu päťsťažníka, ktorý napodobňoval antické modely a ktorý predložil istý humanista menom Faustus. Techniques et Civilisations, II, 1953, č- 5 a 6, s. 121.
6	Termínom époque classique sa vo francúzskej historiografii označuje 17. storočie, čiže storočie vlády Ľudovíta XIV. V našej historiografii sa možno stretnúť s pojmom francúzsky klasicizmus, ktorý však nemožno zamieňať s európskym klasicizmom, štýlom vo výtvarnom umení a architektúre, ktorý vznikol na prelome 18. a 19. storočia (pozn. prekl.).

sa, že sa zrušia všetky starodávne „kaukliarstva"7. V Paríži, ktorý sa stal kráľovským hlavným mestom, kráľa predtým vítali sprievody a ľudové slávnosti. To všetko sa zavrhlo a nahradilo antickými dekoráciami, stĺpmi, tympanónmi, dórskymi, iónskymi alebo korintskými hlavicami, na ktorých sa nevlnilo nič iné, len nymfy a satyrovia, ponášajúci sa na grécke či rímske sochy. Fasáda kostola Saint-Etiervne-du-Mont, ktorá vznikla v tomto období, v celej svojej kráse svedčí o naivnej túžbe verne kopírovať tri antické štýly, ktoré sú nakopené jeden na druhom, kým Panteón, ktorý postavili o čosi neskôr, už do bodky kopíruje klasické chrámy.
To, čo sa nám zdá dnes neospravedlniteľné, je samotný princíp imitácie, záľuba v modeli a v jeho kopírovaní. Keď Colbert posielal mladých ľudí do Ríma, aby sa podučili vo výtvarnom umení, jeho inštrukcia znela: „Dôsledne kopírujte antické veľdiela a nič k nim nepridávajte." Podľa tohto princípu napodobovania - aspoň v oficiálnych kruhoch - ľudia žili až do obdobia, ktoré je veľmi blízke nášmu. A to najmä vo Francúzsku, kde sa klasická kultúra až do dnešných čias považovala za jedinú formu kultúry. Pripomeňme, že ešte prednedávnom sa nikto nemohol považovať za kultivovanú osobu, ak nevedel po latinsky, či dokonca po grécky, a ešte celkom nedávno hlavné ťažisko práce študentov všetkých odborov na Vysokej škole výtvarných umení vrátane architektúry spočívalo v odkresľovaní gréckych alebo rímskych sadrových odliatkov. Klasicizmus priznával akú-takú umeleckú hodnotu len niektorým dielam čínskeho umenia, ktoré však neboli ani tie najautentickejšie, ani nepodliehali zvlášť dobrému výberu; navyše šlo o prechodnú módnu vlnu v 18. storočí. Následkom napoleonských vojnových výprav sa určitá hodnota prisudzovala ešte aj klasickému egyptskému umeniu. Okrem týchto dvoch ústupkov v prospech „exotiky" všetku krásu v architektúre stelesňoval Partenón a Venuša Milóska v sochárstve.

7 Tento výraz pochádza od slova „kaukliar", žonglér, pouličný zabávač. Kráľovské vstupy do Paríža boli príležitosťou na ľudové veselice.

Nechceme nijako znevažovať obdiv, ktorý môže vzbudzovať Partenón a Venuša Milóska, no dnes prekvapuje fakt, že takýto obmedzený pohľad bol približne štyri storočia zákonom. A predsa taká bola skutočnosť: klasické videnie sveta, ktoré sa na Západe presadilo priam uniformné, nepripúšťalo inú schému či kritérium ako antiku. Opakujeme, že za princíp sa stanovilo to, že ideál krásy bol dosiahnutý v Periklovom storočí, a preto čím väčšmi sa umelec priblíži k dielam tých čias, tým väčšiu dokonalosť dosiahne.
Keby umenie vo svojej podstate pripúšťalo definície a modely, táto estetika by mala rovnakú platnosť ako mnohé iné. Zďaleka však nie je potrebné dokazovať, že túto platnosť naozaj mala: stačí sa pozrieť na to, čo nám po nej zostalo - paláce aristokracie v štvrti Saint-Louis v Paríži, ale aj mnohé ďalšie v mestách ako Dijon, Montpellier alebo Aix-en-Provence. Avšak jej výnimočný a absolútny charakter, ktorým uvaľuje kliatbu na stredovek, vzbudzuje údiv. Všetko, čo nebolo konformné s gréckym alebo rímskym sochárstvom, sa nemilosrdne odmietalo. To bol ten „fádny vkus gotických ozdôb", o ktorom hovorí Molière. Teoretik abbé Laugier v knihe Poznámky o architektúre píše: „Postupom času sa umenie zdokonaľovalo; smiešne staromódne čačky, ktoré znetvorovali naše gotické kostoly, sme túžili nahradiť jemnejšími ozdobami." A s potešením konštatuje, že na chóre kostola Saint-Germain-l'Auxerrois sa gotické stĺpy „premenili na stĺpy so žliabkami". Imitácia antiky viedla ku skaze svedkov „gotických čias" (od Rabelaisových čias sa toto prídavné meno používalo vo význame „barbarský"). Týchto diel bolo mnoho a bolo by nákladné ich všetky zničiť, a tak chtiac-ne-chtiac veľké množstvo z nich prežilo. Isté dielko vydané v 18. storočí však usmerňovalo a užitočne radilo tým, ktorí chceli zničiť gotické budovy, lebo príliš často narúšali perspektívu v mestách, ktoré podliehali vízii dobového vkusu. Bolo potrebné všetko odznova premyslieť, opraviť a usporiadať podľa zákonov a pravidiel, ktoré ich upravovali na spôsob Vitruvia alebo Vasariho.

Proti tomuto proklamovaniu zákona imitácie sa zdvihli protesty; hovorilo sa o zjednodušovaní a protestovalo sa v mene víťaziaceho ducha, práve z pozície tohto ducha zákona o imitácii s jeho dôsledkami, akademickými a ďalšími kánonmi. Nebudeme sa namáhať a vyvracať tieto protesty: je nanajvýš jasné, že by bolo absurdné popierať krásu a veľkoleposť týchto pamiatok storočí francúzskeho klasicizmu, ktoré majú pôvod v úsilí o imitáciu. Ich geniálni autori si vedeli toto úsilie o verné napodobenie dokonale osvojiť. Absurdnosť by bola ešte výraznejšia, lebo by len obnovovala exkluzivitu, ktorá charakterizuje práve akademické storočia. Jeden z pozitívnych prínosov dejín je predsa to, že nás učia, aby sme neopakovali omyly minulosti. V tomto prípade omyl úzkopr-sého videnia, ktoré zabraňovalo, aby sa prijímalo to, čo úplne nepodlieha normám dobovej estetiky, teda normám antiky.
Pravda je, že dejiny umenia vznikli v čase, keď neobmedzene vládlo toto klasické videnie. Vtedy bolo celkom prirodzené identifikovať absolútnu krásu s antickými dielami, ako napríklad s Apolónom Beívederským alebo so sochou Gaia Octavia Augusta z Vatikánu, a tieto normy sa s najväčšou prirodzenosťou aplikovali na stredoveké diela. André Malraux o tom píše: „Vládol názor, že gotický sochár túžil vytesať klasickú sochu, a ak sa mu to nepodarilo, tak len preto, lebo nevedel, ako to má urobiť." A čo potom taký románsky sochár! Určite chcel vytvoriť také sochy, ako Níké Samotrácka, ale keďže sa mu to, nešťastníkovi, nedarilo, musel sa voľky-nevoľky uspokojiť s tým, že vytesával do kameňa hlavice stĺpov vo Vézelay alebo portál v Moissacu. Podľa istého historika umenia tak veľmi túžil „vytesať naozajstnú sochu, okolo ktorej by sa dalo obísť zo všetkých strán", tak rád by napodobnil vlysy na Partenóne alebo na Trajánovom stĺpe... Ale márne, lebo kvôli svojej „ťažkopádnosti" a „nemotornosti" - to sú dve slová, ktoré sa používali za mojej mladosti, a neviem, či sa v školách nepoužívajú v súvislosti s románskymi umelcami doteraz -, nevedel nič iné, len obklopiť

Krista v Autune akousi kreáciou vyvolávajúcou závrat alebo vytesať  dejiny spásy na kráľovský portál katedrály v Chartres.
Spomíname tu len sochárstvo, lebo maliarstvo, či lepšie
povedané farby, vyvolávali v storočiach klasicizmu takú hrôzu, že jediným riešením bolo prekrytie románskych alebo gotických fresiek omietkou alebo zničenie vitráží a ich nahradenie priehľadným sklom. Tak sa to robilo skoro všade. Len vďaka šťastnej náhode sa zabudlo na Chartres, Mans alebo Štrasburg, a tak si dnes môžeme vytvoriť obraz o tom, aké okrasné farby sa kedysi používali. Ak vynecháme škody z revolučného obdobia, rozety z transeptu v parížskej katedrále Notre-Dame sa zachovali iba preto, lebo architekti sa obávali, že ich nebude možné technicky znova obnoviť. Vlastne tým vzdali veľkú poctu stredovekým staviteľom! Najväčším umením storočí klasicizmu zostávalo sochárstvo, vysoké reliéfy, ktoré sa v stredovekých storočiach vyskytovali len zriedka, a to z rôznych dôvodov, no najmä preto, lebo namiesto vytvárania trojrozmerného predmetu radšej oživovali povrch. A tak kľúčový problém historika stredovekého umenia spočíva v nasledujúcej otázke: Ako sa sochári mohli „znova naučiť" tesať? Vychádzalo sa z princípu, že sochárstvo bolo „zabudnutým" umením. Vždy, keď sa oň stredoveký sochár pokúšal, výsledkom boli len „nemotorné pokusy na úrovni dieťaťa" (toto hodnotenie nie je lichotivé, ako by to v našej dobe bezpochyby bolo). Tam majú pôvod hodnotiace súdy, ktoré vyslovovali historici umenia: „nadmieru ohyzdná" socha (ide o slávnu sochu Sainte-Foy z pokladu v Conques), „také strašné ťarbavé ilustrácie" (ide o nemenej slávnu Bibliu z Amiens), „otrasné znetvorenie ľudskej tváre"8...

8 Presný zdroj našich citácií tentoraz neuvádzame. Pochádzajú totiž z diel,
ktoré napísali zaslúžilí historici. Ich nadanie však spočívalo skôr v erudovanej činnosti ako v umeleckej citlivosti.

Klasická optika mala ešte ďalší dôsledok, ktorého sa dodnes nevieme zbaviť. Je ním metóda spočívajúca v tom, že sa v nejakom diele skúma iba pôvod a vplyvy, ktoré splodili dané dielo.
Veľmi dobre si uvedomujeme, že nijaké dielo nevzniká samo zo seba a že skúmanie prameňov a pôvodu je pre každú vedeckú disciplínu nevyhnutné. Avšak zúženie dejín umenia na skúmanie vplyvov, ktoré mohli viesť k takej alebo onakej umeleckej forme, bývalo príčinou zavádzajúcich záverov. Tvorba klasického obdobia sa odvolávala na imitáciu antického sveta a vzťahovala sa na modely; okrem toho sa tieto modely prísne vyžadovali. Istý sochár sa preslávil tým, že dokonale dodržal Polyklétove kánony, iný maliar zase tým, že prísne rešpektoval zákony perspektívy. Vieme, aké nadšenie sa zmocnilo Leonarda, keď uvidel štekať psa, ktorý spoznal svojho pána na obraze, lebo podobnosť bola taká dokonalá. Stačí len zbežne prelistovať Diderotovu esej O maliarstve, ktorá je akýmsi zákonníkom šablónovitosti, a pochopíme, ako sa podstata maliarstva formulovala len v závislosti od celej mašinérie pravidiel a odvolávok. Vďaka nim bola dokonalosť zaručená: tak napríklad vyhlasuje pravidlá „historickej krajinky" a „obyčajnej krajinky", nad ktorými by dnes rozpačito krčil plecami aj menej zasvätený čitateľ.
Niektorí historici umenia sa týmito princípmi vyzbrojili a pustili sa do krvopotného hľadania pôvodu, vplyvov a prameňov, na základe ktorých sa mala v stredovekom umení odvíjať imitácia. Veď stredovekí umelci museli predsa niečo imitovať, lebo umenie spočíva v napodobovaní buď prírody, alebo antických umelcov, ktorí nakoniec takisto napodobňovali prírodu. Tam majú pôvod tie nevídané prechmaty. V 18. storočí nikto nepochyboval, že celé gotické umenie k nám priniesli Arabi! V nasledujúcom storočí síce dejiny umenia dostali vedecký ráz, ale za základ sa stále považoval princíp imitácie. No keďže vzdialenosť medzi dielom a „modelom" príliš bila do očí, hľadali sa vzory inde. Názvom Orient alebo Rím? pokrstil historik

Strzygowsky svoje dielo na začiatku 20. storočia. Táto otázka sa zdala vtedy prevratná, no dnes vyznieva trocha naivne. Keďže v Ríme sa požadovaný model nenašiel, hľadanie sa prenieslo do Orientu a tento termín bol, našťastie, taký nepresný, že rozširoval pole skúmania. To viedlo k takým nespochybniteľným hlúpostiam, ako bol komentár, spomínaný v súvislosti so stĺpovou hlavicou v kostole Saint-Adoche v Saulieu. Komentár poukazuje na štylizované rastlinné motívy: „Listy jelše, posvätného stromu Peržanov. Perzsko-sásánovský vplyv." Predstava prostého burgundského sochára snažiaceho sa napodobiť sásá-novských Peržanov veľmi dobre vystihuje omyly prameniace z postoja historikov umenia, ktorí neskúmali diela samy osebe, v kontexte spoločnosti, kde vznikli a zodpovedali jej potrebám, ale tvrdohlavo sa usilovali skúmať vo vzťahoch, ktoré mohli mať s predpokladanými archetypmi. A pre tie sa niekedy chodilo príliš ďaleko...
Klasická vízia zároveň viedla k tomu, že sa záujem sústredil len na figuratívne výjavy, alebo aspoň na tie, ktoré čosi zobrazovali (nemusíme pripomínať, že to zobrazovali nemotorne). Vyhľadávali sa teda texty, určovala sa totožnosť znázornených tém, stanovovali sa filiácie a odhaľovali sa jednotlivé vplyvy. Vedci sa teda oddávali cvičeniam, ktoré podľa vtedajších platných noriem boli pre historika umenia nevyhnutné. Hoci románske umenie pozoruhodne vzdorovalo aplikovaniu filiácií a vplyvov (a je pochopiteľné, že Sorbonna sa preto k nemu správala prísne), je pravda, že tendencie tohto druhu pretrvávali až dovtedy, kým stredoveké umenie znovu neobjavili romantici. Ich zásluhy sú nesmierne. Pripomeňme, že práve vďaka Victorovi Hugovi a Viollet-le-Ducovi dnes môžeme obdivovať krásu katedrály Notre-Dame v Paríži. V ich epoche síce naďalej vládol princíp imitácie, lenže s tým rozdielom, že nenapodob-novali antický starovek, ale „stredovek". Výsledkom bol kostol Saŕnte-Clotilde v Paríži, verná kópia gotickej katedrály, taká

verná, že nie je na nej nič zaujímavé, práve tak ako na kostole Madeleine, ktorý verne kopíruje Partenón.
Avšak pozornosť, aká sa venuje svedkom čias nazývaných „časmi temná" v oblasti umenia a literatúry, vedie k tomu, že si človek uvedomí, do akej miery je celé umenie stredoveku tvorivé a vynaliezavé. Ide o veľmi vzácne svedectvo, lebo na ňom sa zakladá hodnota a záujem úsilí, ktoré sa realizovali až oveľa neskôr, v storočí umeleckej revolúcie. Taký Monet či Cézanne mali bližšie k maliarom zo Saint-Savinu alebo z Berzé-la-Ville ako k Poussinovi alebo Greuzeovi. Matisse žil dostatočne dlho, aby si to uvedomil. Keď krátko po druhej svetovej vojne vychádzal z prvej výstavy románskych fresiek vo Francúzsku, povedal: „Keby som ich bol spoznal skôr, bol by som si ušetril dvadsať rokov práce." A je úplne jasné, že Matissov génius nachádzal úplne iné vyjadrenie ako génius románskych maliarov: poznanie románskej maľby by mu však bolo prinieslo vnútornú slobodu, ktorú mohol nadobúdať len postupne, a tak sa oslobodzovať od toho, čo sa naučil.
Školácke diskusie o „tvorivom umení" alebo o „umení-imi-tácii" sú už dnes absolútne zastarané. Museli sme ich však spomenúť, lebo až do obdobia našej generácie boli veľmi dôležité, či už išlo o výtvarné, alebo poetické vyjadrenie. Vo feudálnych časoch sa básnik nazýval truvér, ten, čo hľadá a nachádza, alebo inak povedané trubadúr, vynálezca. Sloveso vynájsť tu nadobúda svoj hlboký zmysel, presne ten, ktorý má vtedy, keď sa hovorí o objaviteľovi pokladu alebo o sviatku Nájdenia Svätého kríža. Vynájsť znamená zapojiť do hry predstavivosť a zároveň výskum, a to je začiatok každej umeleckej či poetickej tvorby. Dnešným generáciám sa to zdá samozrejmé. Fakt však je, že počas minulých štyroch storočí sa s podobnou samozrejmosťou presadzovala opačná požiadavka. Nemožno sa teda diviť, ak v dnešných časoch vládne istý zmätok v názoroch na formy, v ktorých nachádza vyjadrenie invenčnosť a tvorivá schopnosť.

Z tohto pohľadu môže byť skúmanie minulosti veľmi poučné: je naozaj prekvapujúce, že milovník románskeho umenia, ktorý precestuje Európu a Blízky východ, môže tu i tam nájsť tie isté typy architektúry, tie isté stĺpy podopierajúce tie isté románske klenby, rovnaké okenné a dverové otvory s poloblúkovitým zakončením, jednoducho pamiatky, čo sú výsledkom jedinej inšpirácie. Na margo románskeho obdobia možno poznamenať to isté, čo sa týka aj tých najmodernejších čias. Dajú sa naň aplikovať tie isté kritiky, ktoré vyvoláva unavujúca uniformita „veľkých stavebných celkov", čo sú navlas rovnaké na piatich kontinentoch.
Skúmanie románskeho umenia by mohlo priviesť dneš
ného tvorivého umelca k tomu, aby si položil otázku, na akú pozíciu sa dnes stavia invenčnosť. V dnešnej dobe totiž vidíme, ako sa napríklad v maľbe urputne vyhľadáva originalita, kým architekt projektujúci paneláky a ostatné úžitkové stavby sa jej zrieka a rezignuje. Z mesta tak vytvára svet králikární a robí to vo chvíli, keď si ľudia zrazu uvedomujú, že človek nemôže žiť ako králik.
A čo vzdelávanie architektov? Od klasicizmu až do na
šich čias sa architekti zaoberali vonkajšími problémami. Výsledný efekt je súlad fasád, pravidelné radenie budov, tym-panóny, ornamenty na antický spôsob... Predovšetkým vo Francúzsku nikomu nezišlo na um, že by sa mali skúmať potreby tých, čo stavby využívajú.
V tom čase, keď sa diali rozhodné kroky v konštrukčných
technikách, priblížila sa chvíľa, keď si ľudia začali uvedomovať, že bez architekta sa zaobísť nedá a že hlavné problémy budovy, ako pevnosť materiálov, zavedenie kanalizácií, prístup a evakuácia budovy, dispozičné riešenie priestorov atď, má riešiť stavebný inžinier
Prvé veľké realizácie ozajstnej modernej architektúry
však vznikli ďaleko od nášho územia. Vo Fínsku bol ich auto
rom Saarinen, v Spojených štátoch Frank Lloyd Wright. Lebo

práve vo Francúzsku kánony klasickej architektúry najdlhšie vplývali na vzdelanie architekta. Jediný náš staviteľ, Le Corbusier, od základu inovoval architektúru, alebo aspoň prijal niektoré zásady berúce do úvahy človeka, ktorý v jeho budovách mal bývať. Toho však nesformovala Vysoká škola výtvarných umení.
Dnes sa snažíme udržať architektovo miesto už iba umelým spôsobom. Úloha, na ktorú sa pripravoval, sa už nepripúšťa. Narodil sa v klasickej dobe a s ňou zrejme aj zomrel. Výplody, ktoré niektorí z nich produkujú, nepredstavujú nič iné ako extravagantné fantazírovanie. Architekti, ktorým zverili stavbu novej baziliky v Lurdoch, aspoň dopredu pokorne skonštatovali, že neuspejú, a dali prednosť čisto funkčnej stavbe s podzemnými priestormi (a to malo väčšiu hodnotu). Táto priznaná bezmocnosť, ktorú možno konštatovať pri budovách, prekvapivo kontrastuje s určitými úspechmi v iných oblastiach, ako pri cestách, cestných a leteckých stavbách. Technický úspech sa tu veľmi často snúbi s estetickou vydarenosťou.
Nebolo azda tým osudným omylom to, že architekti najprv chceli „vytvárať estetiku"? Na tomto mieste nemožno nespomenúť nepopierateľné úspechy, ktorými sú paláce a šľachtické sídla postavené v 17. a 18. storočí, zámky finančníkov a členov vtedajšieho parlamentu, o Versailles ani nehovoriac. V nijakom prípade tu nechceme popierať ich hodnotu. Tieto stavby vznikli v takej epoche, že ich kritériá dnes už nemôžu byť aktuálne; okrem toho mali znaky veľkoleposti. Kostol Madeleine je postavený presne v línii Bourbonského paláca, len elegancia sa vytratila.
Porovnávanie nás privádza k otázke umenia a luxusu. V 19. storočí sa ani chvíľu nepochybovalo o ich vzájomnej závislosti. Keď vznešený Thiers oslavoval meštiaka, nikdy nezabudol vyzdvihnúť, že umelecké dielo sa rodí len z vôle bohatého človeka a vďaka jeho štedrosti. Za pravdu mu dávala celá klasická koncepcia, no chýbala mu schopnosť uvedomiť si roz-

j:

diel medzi umením a umeleckým predmetom. Výsledkom bola jeho osobná zbierka, odstrašujúca znôška haraburdia, pozostávajúca z antických sadrových odliatkov a z kópií výhercov Rímskej ceny, zasadených v ráme v štýle Ľudovíta Filipa.
Spoločnosť, ktorá nebola schopná rozoznať umeleckú kvalitu mimo akademických princípov, súčasne zavrhovala tých, v ktorých horel skutočný zápal pre umenie. Tam má pôvod jav, ktorý hlboko poznačil túto epochu a ktorý robí z dejín umenia konca 19. a začiatku 20. storočia ozajstnú zbierku mučeníckych životov: chudoba, šialenstvo, samovraždy. Stačí spomenúť mená ako Soutine, Gauguin, Modigliani, Van Gogh atď. Zaslúžili sa o revolúciu v maľbe, ktorá nás odbremenila od klasického videnia a neskôr čoraz širšiemu publiku umožnila vidieť inak ako podľa akademických kánonov. Týchto umelcov odsúvala na okraj spoločnosť pevne zakorenená vo svojich mentálnych stereotypoch; každý prejav uznania pre ich diela, ktorý sa nám zdá prirodzený, sa vtedy vnímal ako výraz extra-vagancie. Taký postoj prevládal až do chvíle, keď francúzsky meštiak odrazu zistil, že prichádza o výhodné obchody a že umenie by tiež mohlo predstavovať peňažnú hodnotu. Tam má pôvod opačný pohyb, ktorý napríklad spôsobil, že jeden Gauguinov obraz bol vo verejnej dražbe ohodnotený vyššie ako gotický kostol9. Pravdupovediac, ide tu len o okrajový jav ozajstných dejín umenia. Všetko nasvedčuje tomu, že budúce pokolenia určite s nemalým pohoršením skonštatujú, že naša generácia uvrhla umenie do víru špekulácií, a dokonca aj v tejto oblasti preukazovala naivnú dôveru cifrám, ktorá zrejme charakterizuje 20. storočie. Našej cti to, žiaľ, neposlúži.
A môžeme si položiť otázku, či títo mladí, ktorí videli v umeleckom diele okamih extázy, happening, ktorý vyvolávame a ničíme podľa potreby, keď už dojatie prešlo, nemali bliž-
9 Jeden gotický kostol v Senlis bol daný do dražby za trinásť miliónov starých frankov. Koľko obrazov prekročilo v tom istom čase toto ohodnotenie!

šie k predklasickým koncepciám - aspoň v tom, že spájali prítomnosť s okamihom. Počas celého obdobia stredoveku sa totiž umenie neoddeľuje od svojich koreňov. Chceme povedať, že vyjadruje sakrálno. Tento vzťah medzi umením a sakrálnom je zakotvený v samotnej podstate človeka v každej civilizácii. Odborníci na prehistóriu tento fakt potvrdzujú, a to už odvtedy, ako sa objavilo jaskynné umenie.10 Všetky rasy v rôznych klimatických podmienkach jedna po druhej potvrdili túto intímnu spriaznenosť, tento vrodený ľudský sklon, ktorý človeka vedie k vyjadreniu sakrálna či transcendentná pomocou umenia, tohto druhotného jazyka vo všetkých jeho podobách. A tak každá generácia mala v čase a priestore svoju vlastnú tvár a súčasné možnosti reprodukcie a premiestňovania nám dovoľujú túto tvár objaviť. Veľavravný je fakt, že prudký pokles a zlom v umeleckej činnosti zodpovedá momentu, keď sa v 19. storočí objavuje mer-kantilistická koncepcia umeleckého predmetu. A nemenej významné je to, že v tom istom období vznikol náboženský umelecký predmet, poľutovaniahodný odliatok sakrálna pre obchodnícke potreby. Ešte dnes na nás silne zapôsobí, keď vidíme, ako veľmi je umelecká nemohúcnosť spätá s neprítomnosťou sakrálna. Niektoré krajiny, niektoré sekty, taktiež niektoré cirkvi, a dokonca aj niektoré náboženské budovy jasne dávajú najavo, ako veľmi sa vzdialili od sakrálna: toto vzdialenie sa prejavuje vo všetkých podobách ich krutej umeleckej biedy. A táto skutočnosť nemá nijakú súvislosť s bohatstvom alebo chudobou, ako by sme si to ešte mohli myslieť v minulom storočí. Lebo existuje naozajstná chudoba, ktorá je často veľkolepá: strohosť malieb v kata-kombách či strohosť mnohých kostolov na vidieku. Naopak, pôvodná krása mnohých kostolov je dnes zničená zásluhou horlivých kňazov, ktorých inšpirovala chvályhodná túžba po chudobe, ale ktorí zamieňali chudobu s obyčajnou mrzkosťou.

10 Tu sa odvoláme na dielo André Leroi-Gourhana, spomedzi mnohých kníh od tohto autora vyberáme Préhistoire de ľ art occidental. Paris : Mazenod, 1965.

Možno práve tu treba hľadať tajomstvo tvorivej schopnos
ti. Vďaka nej sa z obyčajnej románskej stĺpovej hlavice, ktorá sa vo svojich líniách podobá na všetky ostatné a svojou formou sa podriaďuje celkovej architektúre budovy, stáva objavným dielom; je to tak veľmi osobné umelecké dielo, že aj najvernejšia kópia či presný odliatok by bili do očí svojou spreneverou. Jeho funkčný charakter a technická utilitárnosť, ktoré vôbec neznížia umeleckú kvalitu, tvoria priam povinné podklady. Umenie sa totiž nemôže „pripojiť" k úžitkovému predmetu, a to je opak toho, o čom bol presvedčený Ruskin a jeho škola: umenie vzniká spolu s úžitkovým predmetom; je samotným duchom-oživova-teľom alebo nie je vôbec. Aspoň také je poučenie, ktoré vyžaruje z gotického, ale aj z románskeho umenia, a naša doba je výnimočne dobre pripravená na to, aby uznala jeho platnosť.
Na ceste ku komplexnému hodnoteniu tejto otázky nebudeme preháňať, ak povieme, že v románskej, ako aj v modernej dobe architektúru ponímali podľa noriem, ktoré boli takmer všade rovnaké. Zdá sa, že vznikla akási vedomá či nevedomá dohoda o základných mierach alebo moduloch, podľa viac či menej zámerných plánov. Najzjavnejší príklad poskytujú opátstva, kde je usporiadanie budov všade rovnaké a zodpovedá potrebám života spoločenstva - kaplnka, dormitórium, refektár, kláštorné nádvorie a kapitulárna sieň s variantmi súvisiacimi so spôsobom života rozličných reholí: domčeky kartuziánov, cis-terciánske stodoly a „továrne" atď. Architektúra azda nikdy tak nezodpovedala rovnakým schémam v rôznorodosti obyvateľstva; jej funkčný charakter sa nikdy tak silne nezdôrazňoval, či už šlo o náboženské stavby, alebo o pevnosti. V prvom prípade diktovali architektonické formy liturgické potreby, v druhom zasa nevyhnutnosť obrany.
A preto nájdeme po celej Európe a na Blízkom východe románske stavby, ktoré sa na seba ponášajú. Od tej najjednoduchšej stavby - máme na mysli malé vidiecke kostolíky alebo tem-

plárske kaplnky s obdĺžnikovým pôdorysom a s poloblúkovitou apsidou zdôrazňujúcou svätyňu, a dokonca aj s plochým apsi-dálnym uzáverom, čo je základná schéma, ktorá zodpovedá dvojitej potrebe miesta kultu a miesta zhromažďovania - až po rozľahlé kostoly na pútnických miestach, čo pozostávajú zo svätyne, ktorú obkolesuje chodba uľahčujúca prúdenie veriacich. Na ňu sa napája veniec kaplniek, kde cezpoľní kňazi slúžili omšu. Ďalej kostoly s trojitou loďou, ktorej zodpovedá trojitý portál, a s tribúnami, na ktorých mohli pútnici zaujať miesto atď. Aj odlišnosti, ktoré sa objavia v gotickej architektúre, sa zrodili najmä z technického vývoja, ako napríklad vynález priesečníka lomených rebier a vynález oporného oblúka s pilierom. Takisto architektúra hradov sa viaže na rozvíjanie obliehacej taktiky a na pokrok vo výzbroji.
Čo je príčinou jedinečnosti stavieb, ktorá zabraňuje, aby sme si pomýlili jednu s druhou rovnakého typu? Čo zapríčinilo, že opátstvo vo Fontenay sa tak veľmi líši od opátstva v Thoronete, hoci jedno i druhé je cisterciánske, a obe zodpovedajú rovnakým pôvodným potrebám, rovnakým pravidlám základov a rovnakému plánu? V čom spočíva to, že tieto jemné nuansy sa dostatočným spôsobom od seba odlišujú, takže si nemôžeme pomýliť tri sesterské opátstva, ktoré sa nachádzajú v tej istej oblasti, ako Thoronet, Silvacane a Sénanque? Na iných miestach by sa dali osobitosti vysvetliť pomocou sôch a ornamentov. No práve tých v cisterciánskych kostoloch takmer niet - a to je ďalší funkčný imperatív, lebo neprítomnosť sôch, farieb a ornamentov diktuje túžba po askéze, ktorá je typickou črtou cisterciánskej reformy.
Od jednej pamiatky k druhej sa totiž opätovne prejavuje vynaliezavosť celého románskeho umenia. Staviteľ vložil svoj zmysel pre tvorivosť do služby nevyhnutných foriem. Možno to povedať ešte výstižnejšie: do služby nevyhnutných funkcií, a preto vznikali formy, ktoré sa na seba ponášali, a zároveň sa

neprestajne obnovovali. Vtedy sa vedelo, že človek nevytvá
formy v pravom slova zmysle, ale že si môže vymýšľať nevyčerpateľné kombinácie foriem. Ako zámienka na tvorbu mu slúžilo všetko. Všetko, čo mu jeho videnie vnuklo, sa preňho stávalo námetom na ornament.
Ornament sa totiž od budovy nedá oddeliť a vyrastá s ňou v takmer organickej zhode. Nejde však ani o dekor, ani o okrasu, ale o to, čo vyjadruje pojem ornamentu vtedy, keď sa za rytierov ornament považuje jeho meč, v zmysle príkladu, ktorý zaznamenal historik umenia Coomaraswamy". V ornamente môžeme pochopiť nevyhnutný aspekt užitočného diela, ktoré dojíma a vedie k dojatiu. V tých časoch sa vedelo, že všetko, čo človek vytvára, sa musí vytvárať ako skvost. Preto kamenár strávil toľko času te-saním klenbového svorníka alebo stĺpovej hlavice podľa toho, čo mu vnukla jeho predstavivosť, avšak nikdy neprekročil určené miesto, ktoré mali svorník či hlavica v celej stavbe. Okrem iného je to aj dôvod, prečo kedysi oživovala celé dielo farba, či už šlo o katedrálu a jej vnútrajšok, alebo o vonkajšok. Vieme, že vďaka nedávnemu čisteniu fasád sa po týchto maľbách našlo mnoho stôp. Pod dojmom z farebnosti istý arménsky prelát pri návšteve Paríža na konci 13. storočia povedal, že fasáda katedrály Notre--Dame sa podobá prekrásnej stránke iluminovaného rukopisu.
S ornamentom12 sa predovšetkým v románskom umení narába veľmi šetrne, umiestňuje sa na prieniky línií a hmoty, na

ara

" Odvolávame sa na podnetnú štúdiu nazvanú Why exhibit works of art (Prečo vystavovať umelecké práce. London : Luzac, 1943) od A. K. Coomaraswamyho. Tento kustód stredovekého oddelenia v bostonskom múzeu v štáte Massachussets svojimi spismi istým spôsobom ovplyvnil našich súčasných maliarov, najmä Alberta Gleizesa. Vie sa, že tento maliar zapálené objavoval románske umenie v čase, keď ešte patrilo k dobrému vkusu vyjadrovať sa o ňom pohŕdavo.
12 Prínosné čítanie na túto tému predstavuje dielko od J. Baltrusaitisa La Stylistique ornamentale dans la sculpture roman (Ornamentálna štylistika románskej Plastiky. Paríž : E. Leroux, 1931) a, pravdaže, aj práce geniálneho H. Focillona, najmä Art d'Occident (Umenie Západu. Paríž : A. Collin, 1938).

oblúkovité otvory (okná, portály...), na rímsy. Pripomína ozdobné sekvencie, ktoré sa niekedy zapoja do chorálu, a podobne ako ony vyjadruje vzlet, obohacujúci celý nápev. Nakoniec dodajme, že čerpá z niekoľkých prostých námetov.
Na význam týchto ornamentálnych námetov, ktoré pre výtvarné vyjadrovanie predstavujú to, čo noty stupnice v prípade hudobného vyjadrovania, sme poukázali alebo usilovali sa poukázať už inde.13 Zdá sa, že niekoľko sústavne sa opakujúcich motívov, ktoré napokon nachádzame aj v iných civilizáciách, zostavilo kedysi plastickú abecedu v čase, keď sa ľudia vôbec nezaujímali o znázorňovanie prírody, človeka alebo každodenného života, ale kde ten najjednoduchší ťah štetcom alebo najskromnejší nános farby znamenali inú skutočnosť, oživovali užitočný povrch tým, že naň prenášali malý odblesk krásy viditeľného alebo neviditeľného sveta. Tieto motívy sa vyskytujú v celej románskej tvorbe a donekonečna sa obnovujú. Zavše sa na seba ponášajú ako známe cikcakovité pásy alebo „kľukatá páska", ktoré neúnavne zvýrazňujú arkády, zavše sú také rozkošatené, že na nich vzniká rozbujnené rastlinstvo alebo obludné bytosti. Jedinými vyobrazeniami, ktoré pútajú maliarovu alebo sochárovu pozornosť, sú tie, čo ponúka Biblia; ona samotná predstavuje najrozsiahlejší repertoár obrazov, akého sa kedy spolu s viditeľným svetom človeku dostalo (jedno aj druhé, teda Sväté písmo aj stvorenstvo, sa vtedy totiž považovali za „dva Božie hávy").
Toto videnie sa mení až od 13. storočia a od tých čias sa pod obnoveným vplyvom Aristotela rozvíja nová estetika tvarov a proporcií.14

13	R. Pernoud, M. Pernoud a M. Davy: Sources et clés de l'art roman (Pramene
a kľúče k románskemu umeniu. Paríž : Berg International, 1974).
14	Pozri Edgar de Bruyne: Études d'esthétique médiévale (Štúdie stredovekej es-
tetiky. Bruggy : De Tempel, 1946, 3. zv. Rijksuniversiteit te Gent, Werken uitgegeven
door de Faculteit van de Wijsbegeerte en Letteren - 97-99 Aflevering).

Aby sme sa pokúsili porozumieť, čo dodáva týmto doko
nalým dielam takú silnú výnimočnosť, môžeme obdivovať jeden po druhom každučký románsky portál od Santiaga de Compostela až po Bamberg, alebo všetky stĺpové hlavice uchovávané v Augustínskom múzeu v Toulouse, či zvonice, ako napríklad v Chapaize alebo v Tournus. Môžeme však aj celkom jednoducho ilustrovať význam ornamentu, ktorý spočíva v jedinom, ustavične obnovovanom námete pomocou jediného detailu z každodenného života, ktorý je charakteristický pre jeden typ mentality. Ide o kuklu, škapuliar. Bola to pokrývka hlavy, čo sa v tom období bežne nosila. Má pôvod v úsvite čias, lebo stredoveká kukla nie je ničím iným ako kepeňom s kapucňou, čo nosili naši keltskí predkovia. Z tohto prostého kepeňa pokrývajúceho hlavu a plecia vznikla mníšska kutňa s kapucňou, ale aj väčšina mužských a ženských pokrývok hlavy medzi 6. a 15. storočím, ktoré sa nosili ustavične a všade. Mali ich pastieri vyobrazení na lektóriu v Chartres alebo sedliaci od Jeana Bourdichona. Avšak táto istá kukla, ktorá už nemala taký strih, aby lemovala tvár, ale zachovala si všetky prvky a obopínala lebku, sa teda ustavične obnovuje podľa látky, z ktorej je ušitá (vlna, zamat, hodváb), alebo spôsobu, akým si ju ľudia upravujú (jej cípy visiace dopredu, zaviazané do turbanu, rozšírené do dvojrohého čepca). Takto z nej vznikli všetky pokrývky hlavy, tie, ktoré vidieť na freskách, miniatúrach, a dokonca aj na Fouquetových obrazoch. Prvotný tvar tejto kukly sa nezmenil, ale ustavične sa obmieňal; je charakteristikou človeka, ktorý ju nosí: jednak pre jej krajnú jednoduchosť a funkčný charakter, jednak pre jej nekonečné obmeny, v ktorých nachádza vyjadrenie osobnosť jej vlastníka. V tých časoch bol námetom na ornament ešte aj odev!
Vráťme sa však k dejinám umenia: stačí si prelistovať ľubovoľný rukopis alebo hoci aj obyčajnú dobovú listinu a skonštatujeme tú istú tvorivú schopnosť. Vďaka dokonalosti rukopi-

su, úprave a pečati, ktorá ju potvrdzuje, sa môžeme prstom dotknúť čohosi, čo predstavuje zavŕšené dielo. Zavŕšené, pretože bolo skutočne výtvorom. Ten, kto ho vytvoril, sa so svojím dielom stotožnil až do tej miery, že pod jeho prstami sa z neho stalo veľdielo. Je nevýslovná škoda, že o väčšine rukopisov široká verejnosť ani nechyruje. Akým veľkým prínosom by však bolo, keby sa prostredníctvom súčasných reprodukčných prostriedkov stali známejšími! Jedno ozdobené písmeno postačí na to, aby odhalilo, aká môže byť umelecká tvorivosť v románskom období. Nehovoriac o tých písmenách, ktoré znázorňujú napríklad úplný biblický alebo historický výjav. Tú najprostejšiu iniciálu, v základnej podobe čitateľnú a rozpoznateľnú, prepisuje každý kopista, každý iluminátor; osvojí si ju a rozvíja takpovediac jej vnútorné možnosti. To môže viesť až k hotovému ošiaľu: jedna iniciála sa stáva ozajstnou džungľou pozostávajúcou z listov, vetiev a posplietaných ozdôb, v ďalšej sa zas zrodí živočích, ktorého telo je zakončené ľudskou tvárou, alebo vznikne človek-príšera, anjel či démon. V nijakom prípade však nejde o zradu písmena. Zostáva sebou samým, iluminátor ho len neprestajne pretvára. Túto skutočnosť bezpochyby vystihuje románske umenie (ale aj gotické, navzdory niektorým krajnostiam, ktoré poznamenali jeho koniec): rešpektovanie základnej funkcie v neprestajnom objavovaní možností, ktoré táto funkcia v sebe obsahuje.

Neokrôchanci a nevedomci

Ako umenie, tak ani písomníctvo v 16. storočí neuniklo
požiadavke imitácie a ono sa tiež muselo prispôsobiť pevným pravidlám grécko-rímskeho žánru. Tragédia musela povinne obsahovať tri jednoty: jednotu času, miesta a deja; každá odchýlka sa prísne posudzovala.
Napokon, v literatúre sa dialo to, čo sa dialo v umení, totiž že z antického sveta sa prijímali iba klasické storočia: v prípade gréckej civilizácie Periklovo storočie a z rímskej civilizácie storočie Gaia Octavia Augusta. Štúdium jazyka a literatúry sa teda v skutočnosti zúžilo na určitý písomný výraz, vlastný tým dvom alebo trom storočiam, ktoré sa podobne ako v sochárstve stavali na úroveň vzorov.
Iné literárne formy ako formy antického staroveku sa nepripúšťajú: vládnu ódy, elégie... Sonet sa toleroval len preto, lebo bol vymoženosťou 15. storočia, ktoré sa v Taliansku, v krajine, ktorá požívala úctu vďaka antickej minulosti, povýšilo do šľachtického stavu. Medzi žánrami sa dodržiaval prísny odstup: na jednej strane stála komédia, na druhej tragédia. Keďže tragédia sa pokladala za „vznešenú", povinnosťou bolo hľadať pre nu námet v antických časoch. Corneille neskôr musel draho platiť za to, že napísal Cida a Polyeucta. A za to, že posvätné pravidlo troch jednôt v Cidovi dodržal iba za cenu nepravdepodobných a krkolomných zvratov v deji. Pokiaľ ide o Racina, ktorý sa staval k akademickým princípom s väčšou úctou, svoje

predslovy k hrám koncipoval naschvál tak, aby ospravedlnil nepatrné prehrešky proti zákonu imitácie. I tá najbežnejšia básnická tvorba sa v 16. storočí zaľudnila pastiermi z Arkádie, nymfami, satyrmi a inou faunou, presne tak, ako to vidíme na Poussinových obrazoch.
V 16. storočí sa dokonca diskutovalo o tom, či by francúzsky verš nemal podliehať antickým pravidlám prozódie a metriky. Tie sú založené na určitom type prízvuku, ktorý však vo francúzštine neexistuje. Takýto obmedzený imperatív, ktorý vôbec nebral do úvahy ducha jazyka, sa nemohol dlho udržať. Naopak, potomok antického hexametra alexandrin sa udržal a tyranský vládol až do romantických vzbúr, ba ešte i v neskoršom období.
Napodobovanie klasickej latinčiny preniklo aj do štúdia jazyka. Vyskytli sa pokusy prispôsobiť francúzsku vetu normám latinskej vety; tam majú pôvod tie čudesné pravidlá gramatiky a logickej analýzy, ktoré sa vnucovali žiakom spolu aj s „konjuk-tívnymi vetami vyjadrujúcimi obmedzenie" a podobnými nezmyslami, ktoré splodili mozgy gramatikov, horliacich za purizmus. Takisto tam treba hľadať pôvod nášho francúzskeho pravopisu, jedného z najextravagantnejších, aký kedy jestvoval.
Ešte raz opakujeme, že nám tu nejde o to, aby sme spochybňovali obdiv, ktorý možno zakúšať zoči-voči antickému svetu. V literatúre a v umení, aby sme si osvojili zaužívané a naďalej platné delenie, sa v stredoveku neprestalo čerpať z antiky, no jej diela sa nepovažovali za archetypy alebo vzory. Až v 16. storočí sa aj v tejto oblasti presadil zákon napodobňovania.
Naše školské osnovy však až dodnes majú miesto len pre klasickú literatúru,15 ktorá sa začína 16. storočím. Možno pri-

15 Nech mi láskavo nikto nepripomína tých pár útržkov zo stredovekých dejín alebo literatúry, ktoré sa sem-tam okrajovo spomenú v piatej alebo v ôsmej triede; to by nebolo seriózne.

lUStiť tvrdenie, že pred 16. storočím vo Francúzsku nejestvova
lo písomníctvo ani poézia? V porovnaní s inými krajinami, ako povedzme Škandinávia, Nemecko, Spojené štáty americké a germanofónne Švajčiarsko, sme sa v poznávaní našej vlastnej literárnej minulosti vážne oneskorili. A to len pre rozmar pár univerzitných profesorov a pre to, že tak rozhodlo niekoľko generácií generálnych školských inšpektorov.
V tejto súvislosti sa mi pred niekoľkými rokmi zdala veľavravná jedna prostá príhoda: stala sa približne v roku 1965, v čase, keď som skúmala Abélardove a Héloisine listy. V študovni tlačí v Národnej knižnici som si chcela overiť citáciu z Farsaly od Lucana, ktorá sa nachádzala v Liste priateľovi. Keď som však pátrala medzi knihami v príručnej knižnici, všimla som si, že v študovni tlačí mám k dispozícii nie menej ako šesť exemplárov Farsaly od Lucana, z toho päť rôznych exemplárov latinského textu a jeden preklad. Priznajme, že na dielo, ktoré nemusí tvoriť časť všeobecných znalostí človeka, dokonca ani toho kultivovaného, je to mnoho. Vtedy mi na um prišla myšlienka poobzerať sa v príručnej knižnici po výtlačku Tristana a Izoldy, ba dokonca po niektorom inom diele od Chrétiena de Troyes. Hľadala som veľmi dlho...
Bol tam celý grécky a rímsky starovek, ale ani jedno, jediné dielo z obdobia našich dejín, ktoré sa začína v 5. a končí 15. storočím, a to sa nepripúšťa. Bola tam Farsala od Lucana, ale nie Tristan a Izolda.16
Naopak, niekoľko rokov predtým, v roku 1950, som mala počas pobytu v Spojených štátoch napísať článok o Bertranovi de

16 Iná anekdota: istá prekladateľka sa chcela odvolať na dielo Andrého Le
Chapelaina, teoretika dvorskej lásky, ktorý žil v 12. storočí na dvore Eleonóry Akvitánskej a jej dcéry Márie Champagneskej. S dôverou sa obrátila na knihovníčku z Národnej knižice a tá ju odkázala na inkunábulu Andrého Le Chapelaina, na vzácne dielo vytlačené v 15. storočí! Vôbec nevedela, že tento autor bol už dvakrát vydaný/ v roku 1892 a 1941; pravda je, že prvý vydavateľ bol Dán a druhý Američan...

Born. Bola som vtedy v Detroite; išla som teda do miestnej knižnice a tým najjednoduchším spôsobom som si vyhľadala na poličkách dielo, ktoré som potrebovala. Orientovala som sa podľa znamenitého zatrieďovacieho systému, ktorý neskôr začali preberať aj naše knižnice. To, k čomu má na druhej strane Atlantiku prístup každý čitateľ, nie je prístupné v Národnej knižnici v Paríži pre privilegovaného čitateľa (v podstate je privilegovaný, lebo má univerzitný diplom). Nič iné lepšie neilustruje obmedzenosť našich kultúrnych koncepcií a nás samých, ktorí sa tak radi pýšime reputáciou vysoko kultivovaného národa.
Je vôbec možné predstaviť si tisíc rokov bez literárnej či básnickej produkcie, hodnej tohto mena? Tisíc rokov, ktoré prežil človek bez toho, že by vyjadril niečo krásne, hlboké a veľké o sebe samom? Kto by tomu uveril? A veru tomu verili takí kultúrni ľudia, ako sme my, Francúzi, a to takmer štyristo rokov. Postačilo, aby Boileau napísal:
V	storočiach hrubosti len Villon jasne znel
V	tom večne zmätenom orchestri starých diel,17
a všetci boli zrazu o tom hlboko presvedčení. Villon bol „v poradí prvým" francúzskym básnikom. Tak je to napísané čierne na bielom v každej školskej učebnici.
No počas spomínaného tisícročia vznikol a rozvíjal sa francúzsky epos (tvrdenie, že Francúzi nemajú na epiku „bunky", je jednoducho historický aj literárny omyl), vyvinul sa nový žáner, román, ktorý antika nepoznala, a nakoniec sa zrodila dvorská lyrika, ktorá obohatila básnickú klenotnicu ľudstva o nový odtienok.
Počiatky a vývin dvorskej lyriky študoval významný zu-rišský romanista, autor diela Origines et la Formation de la tradition courtoise en Occident (Počiatky a vývin dvorskej tradície na Západe), ktoré Sorbonna opatrnícky odignorovala. Nie je však

17 Nicolas Boileau: Básnické umenie. Preložil Ján Švantner. Bratislava : Tatran, 1990, s. 17 (pozn. prekl.)

ľahké obísť mlčaním také dielo, akým je kniha Reta Bezzolu, publikovaná v rokoch 1949 - 1962.18 Pozostáva z piatich zväzkov veľkého formátu a je priam nabitá množstvom citácií a odvolá-
vok, ktoré z nej robia panorámu či súhrnný prehľad celej lyriky až po 12. storočie, ktorá sa pomaly dostáva do povedomia v mi-mouniverzitnom prostredí. Autor nám osvetľuje vývoj stredovekého písomníctva najprv v latinskom jazyku a neskôr v dvoch starofrancúzskych jazykoch, v jazyku oc a oil. Keď sledujeme tento vývoj, s prekvapením konštatujeme, že poézia toho obdobia je svojím výrazom a vývojom úzko spätá s vývojom umenia vo všeobecnosti. Na konci 6. storočia sa objavuje prvý prejav tejto dvorskej lyriky vo veršoch od Fortunata19 adresovaných zakladateľke kláštora Svätého kríža (Sainte-Croix) v Poitiers Radegunde, ako aj opátke Agneši. Ide o verše v latinčine, kde sú už vyjadrené pocity, ktoré neskôr vdýchnu život truba-dúrskej a truvérskej poézii v 12. storočí. Táto nepoznaná inšpirácia vychádza najmä z nového pohľadu na ženu, ku ktorej sa od tých čias básnici obracajú s nežnosťou plnou úcty. A tak v tomto svete, ktorý sa opisuje ako uzavreté bojové pole, kde barbarstvo čelí tyranii a naopak, rodí sa nezvyčajne jemný cit, vďaka ktorému sa žena stane pre každého básnika zvrchovanou vládkyňou.
Len jedinému spisovateľovi sa dostalo cti prežiť v našich pamätiach. Meno dejepisca Gregora Tourského v nás vyvoláva predstavu raného stredoveku; to vedie k tomu, že všetkých mužov tých čias stotožňujeme so synmi Chlodovika, ktorí sa podobne ako mnoho dnešných mladých nadovšetko obávali dať si ostrihať vlasy, a tento fakt ovláda každý. Všetky ženy zas stotožňujeme s kráľovnou Fredegundou, ktorá - a to tiež vie každý - si najradšej krátila chvíľu tým, že na chvost cválajúceho koňa kázala priviazať svoje sokyne. To nám umožňuje, aby sme

Paríž, vyd. Champion. Neskôr sa stal biskupom v Poitiers.

približne tri storočia označili nálepkou „barbarské časy", a tým sa celá vec končí.
Avšak v tom istom období raného stredoveku sa rozšírila kniha v tej podobe, v akej ju poznáme v súčasnosti. Volumen, antický zvitok, vtedy nahradil nástroj kultúry - kódex; tlačiarstvo mohlo neskôr poslúžiť len vďaka vynálezu knihy.
V tomto období sa okrem toho vypracoval hudobný jazyk, ktorý sa stal hudobným jazykom celého Západu až do dneška. Básnická a hudobná činnosť bola vtedy vskutku intenzívna: skladalo sa množstvo hymnov a liturgických spevov a je známe, že can-tus planus alebo gregoriánsky chorál, ktorý sa dlho prisudzoval pápežovi Gregorovi Veľkému, vznikol v 7. storočí. Ba i pomenovanie nôt v stupnici sa odvodilo z hymnu Ut queant laxis, ktorý v 8. storočí na počesť sv. Jána Krstiteľa zložil Talian Guido d'Arezzo.
Najvýznamnejšie mená, ktoré ozdobujú písomníctvo raného stredoveku, pozná len niekoľko odborníkov. To však neznamená, že toto písomníctvo je nezaujímavé. No s troškou zvedavosti v tejto oblasti by sme sa mohli oboznámiť s rozkvetom originálneho oduševnenia a prekvapujúcich invenčných schopností u takých autorov, ako bol Vergílius Gramatik alebo Izidor zo Sevilly v šiestom, Aldhelm v siedmom a Beda Ctihodný v ôsmom storočí.
Tí, čo sa zaoberali ich dielami, pochopiteľne, napísanými v latinčine, ocenili bohatosť myslenia a poetickosti a nápadnú slobodu vo vyjadrovaní.20
Zdá sa, že národy, ktoré sa oslobodili spod rímskeho jarma, v oblasti písomníctva a umenia spontánne znova nachádzali originalitu, ktorú v skutočnosti vždy mali. Zaniknutú klasickú kultúru, výučbu aj úradníctvo, jednoducho povedané rímske rámce, vystriedala nová kultúra, ktorá sa vôbec nevzťahovala na akademický kánon. Historici sa len v ojedinelých prípadoch zmierili so

20 Odvolávame sa na tri zväzky už citovaného diela Esthétique médiévale od E. de Bruyneho.

skutočnosťou a rozoznali v nej keltskú inšpiráciu a jej zázračnú schopnosť slovnej alebo formálnej vynaliezavosti. Nám sa však zdá že je ťažké popierať, či už v Galii, v Španielsku, ako aj v Írsku či vo Veľkej Británii, pôvod tejto inšpirácie, čo všade podnecuje k obnove: záľuba v hádankách, v slovnej hre a v asonancii, ktoré sú v nepopierateľnom príbuzenskom vzťahu s úponkovitými a pletencovými ornamentmi, s tou záplavou lyriky, čo možno nájsť aj v umení toho istého obdobia. Rukopisy, kde prekvitá keltský duch (tie, ktoré uchovávajú najmä írske knižnice), sú spriaznené so zlatníckymi veľdielami s priehradkovými inkrustáciami, ktoré možno dodnes obdivovať (povedzme v kabinete medailí v Národnej knižnici, v Louvri alebo v Múzeu Cluny) a ktoré sa vo Francúzsku z nedostatku lepších pomenovaní nazývajú merove-jovské a v Španielsku vizigótske. V budúcnosti bude potrebné rozhodnúť sa a priznať spoločný pôvod týchto rozličných výrazových foriem na Západe dávnych čias. Pochopiteľne, budeme musieť čeliť ohromnému množstvu predsudkov a prebrodiť sa morom ľahostajnosti. Nazdávame sa však, že ten rozhodujúci krok sa už urobil, lebo práve klasické vzdelávanie a klasická optika nám ešte donedávna bránila v tom, aby sme v dielach raného stredoveku videli čosi iné ako „neohrabané a barbarské" výtvory.
Keďže sa tu nemôžeme zaoberať dielami, ktorých skúmanie by si vyžiadalo celé zväzky, aspoň ich odporučíme do pozornosti tých, ktorí možno hľadajú tému na svoju doktorskú prácu inde ako v Periklovom storočí alebo u byzantských cisárov - tieto diela predstavujú prakticky neprebádané pole a v našich časoch by mohli vzbudiť istý záujem. Tu treba pripomenúť obdivuhodné práce Pierra Richého,21 ktoré sú pre spomínané obdobie rozhodujúcim prínosom a mali by zasiahnuť najširšiu verejnosť.
Ďalšia dôležitá práca sa zaoberá Izidorom zo Sevilly, ktorý zásadne ovplyvnil stredoveké myslenie. O jeho diele, ktoré

21 Éducation et Culture dans l'Occident barbare. Paríž : Editions du Seuil, 1962.

vzniklo v Španielsku v 7. storočí, možno povedať, že vychádza z kultúrnej podstaty románskych a gotických storočí. No jeho predtuchy by si zaslúžili pozornosť avantgardného spôsobu
myslenia. Základný spis Izidora zo Sevilly Etymológie sa totiž zakladá na možných významoch každého jazykového pojmu (prirodzene, nevšíma si filologický aspekt). Encyklopedický génius Izidor zo Sevilly rozvíja v exegéze slova obšírnu vedu, pozostávajúcu z pripodobnení, ba zavše aj z kalambúrov, prostredníctvom ktorých sa vypracováva kompletná syntéza - vedecká, poetická a zároveň aj teologická. Keďže cituje nespočetné množstvo antických autorov, dá sa predpokladať, že ich diela mal priamo k dispozícii. Vďaka tomu si môžeme urobiť predstavu o nesmiernej vzdelanosti stredoveku, pričom Sevilla bola v ranom stredoveku centrom jej raného obdobia. Na tieto detaily sa často zabúda, keď sa hovorí o prekladoch Aristotela, ktoré neskôr zostavili arabskí filozofi v Španielsku: v Seville, ale ani v Sýrii a iných oblastiach Blízkeho východu by sa nikdy nemohli pustiť do podobného diela, keby tam neboli našli knižnice, v ktorých sa uchovávali Aristotelove spisy ešte pred arabskou inváziou, čiže v prípade Španielska ešte pred 8. storočím. Arabská veda a myslenie iba čerpali z už jestvujúcich prameňov, teda z rukopisov, ktoré umožnili spoznať Aristotela a iných antických filozofov. Tvrdiť opak by bolo vskutku absurdné, no práve to sa robilo. Táto chyba sa potom dostala do školských učebníc, ktoré spomínajú Avicennu alebo Averroa, ale mlčia o Izidorovi zo Sevilly. Jacques Fontaine dokonca poukázal na to, že podkovovitý maurský oblúk, ktorého autorstvo sa všeobecne prisudzuje Arabom, sa v architektúre objavil ešte sto rokov pred ich vpádom do „vizigótskeho" Španielska, ktoré Fontaine tak precízne skúmal.

* * *

Je pomerne zvláštne, že tento rozkvet, citeľný aspoň vo
Francúzsku a v germánskych krajinách, narazil v 8. a 9. storočí na akýsi múr, čo ho zastavil: udialo sa tak, pochopiteľne, následkom vonkajších udalostí. Arabské invázie na juhu (nezabúdajme, že ich pustošenie siahalo až po Poitiers a Autun) a normanské vpády na severe ochromovali život vo veľkej časti nášho Západu, provensálsko prežívalo v hrôze „saracénske" nájazdy takmer do konca 10. storočia, presne do roku 972. Marseilleský biskup sa do tohto dátumu nemohol zdržiavať vo svojej diecéze, opátstva na pobreží museli neskôr krvopotne stavať na zrúcaninách nové múry a dopĺňať stavy mníchov.
Do tejto situácie však zasiahol nový faktor, ktorý na rozdiel od predošlého mal nepopierateľné pozitívnu stránku: opätovné vytvorenie cisárstva na Západe. Keď Karol Veľký obnovuje Rímsku ríšu a podujíma sa oživiť vzdelávanie a kultúru, postupuje podľa rímskych noriem. Zakladá akadémiu, dáva nám do vienka písmo, za ktoré mu môžeme byť vďační, písmo, čo prebral z písmen pochádzajúcich z rímskych nápisov. Z jeho popudu sa odohralo to, čo mnohí univerzitní profesori s radostným prekvapením označili za „prvú renesanciu" - teda za pokus o návrat k antickým formám. Keby bola jeho ríša prežila, možno už vtedy by bola vznikla tá civilizácia s klasickým duchom, ktorá sa presadila v 16. storočí.
Lyrický duch na dvore Karola Veľkého, jazykové bádanie a mierne hermetické pokusy básnikov, z nedostatku lepšieho názvu pomenovaných hisperickými podľa zbierky Hisperica Famina, ktorá ich zoskupuje, to všetko ustúpilo rozvážnejšej literatúre, v ktorej je viditeľné úsilie návratu k antickej kultúre. Vtedajší básnici ospevovali slávu, významné činy aj priateľstvo, ale, ako podotkol Bezzola,22 láska k žene u nich nehrala nijakú

Les Origines et la Formation de la tradition courtoise, cit. dielo, zv. 1, s. 91.

úlohu. Pestujú dvorskú poéziu, znova si osvojujú antické žánre - idylu, elégiu, epitalamus - a snažia sa oživiť antické písomníctvo. Karol Veľký sa zas usiluje oživiť Rímsku ríšu a v Aachene zakladá palácovú akadémiu, ktorá združuje básnikov, gramatikov, vzdelancov, čo prišli zo všetkých kútov Európy, načas zjednotenej pod jeho mocným žezlom. Vzdelanci prijímali veľavravné prezývky: franský básnik Angilbert si prisvojil meno Homér, zatiaľ čo Vizigót Theodulf sa nazýval Pindarom a Angličan Alkuin zasa Flaccom.
Aj umenie sa v tých časoch inšpirovalo klasickými tvarmi; vyhľadávala sa podobnosť s predlohami, s prírodou, a niektoré karolínske rukopisy nám podávajú portréty s takým vysokým zmyslom pre osobnostné vykreslenie, ako rímske busty za Caesara. V dielach z tohto obdobia - a to platí najmä pre miniatúry - poľahky rozoznáme dvojitý inšpiračný zdroj: pôvodnú inšpiráciu (keltské pletencovité ornamenty, rozbujnenosť úponkov, bohatosť v kombinovaní tvarov) a usmerňovaný estetizmus (stĺpy s korintskými hlavicami, úsilie o presnosť v perspektíve a v krajinkách, dodržiavanie anatómie v zobrazovaní osôb). Niektoré kláštorné strediská, ako napríklad Sankt-Gallen, verne odrážajú úsilie cisárskych reforiem, ktoré neskôr oživili antickú kultúru v jej najklasickejšej podobe. Táto reforma je pre nás inak zaujímavá z toho hľadiska, že sa dovoláva všetkých zdrojov obrovskej ríše a predovšetkým výsadných stredísk kultúry - aj írskych kláštorov, ktorých sa invázie nijako nedotkli. Práve v írsku sa vtedy zdržiavali najvzdelanejší gramatici a medzi nimi aj najlepší helenisti.
Avšak jestvovali aj iné tendencie, ktorých sa tento náhly a pomerne umelý vzostup antického akademizmu zvlášť nedotýkal. Odraz situácie nachádzame v epickej básni od Theodulfa (Pindaros), ktorý v nej opisuje členov dvorskej školy, ako načúvajú básni, čo napodobňuje Ovídiovu poéziu. Všetci sa zhodujú na dokonalosti formy básne; skladá sa z dvojverší a každý z prí-

tomných oceňuje ich umnú štruktúru. Všetci, až na jedného: je
ním franský bojovník menom Wibod, ktorý nemá mnoho pochopenia pre podobné estétske rozkoše. Keď báseň skončí a prítomné obecenstvo sa rozplýva v jasote, vztýči strapatú hlavu a začne vydávať krochkavé zvuky, ktoré rozosmejú členov palácovej akadémie tak, že za všeobecného smiechu nakoniec rozzúrený opustí sálu.
Nedal by sa azda Wibod, tento membrosus heros, ako ho nazýva Theodulf, tento muž-bojovník, ktorého dvojveršia inšpirované Ovídiom nechávajú chladným, porovnať s mnohými mladými ľuďmi (aj oni nosia dlhú šticu!), ktorí už majú dosť klasickej tradície? Alebo s mnohými technikmi, ktorí si uvedomujú hodnotu, význam a často aj naliehavosť technického rozvoja, a preto by im prichodilo márne a nezáživné strácať čas s akademickými postupmi? Wibod v dvorskej škole pripomína kozmonauta, ktorý sa úplnou náhodou zatúlal na zápis do Akadémie.
Od smrti Karola Veľkého neuplynie ani dvesto rokov a zmysel pre písomníctvo na Západe, ktorý znova našiel rovnováhu a konečne sa spamätal z barbarských vpádov, sa môže rozvíjať. Renesanciu nezažila imitácia antiky, ale práve tá pôvodná keltská inšpirácia obohatená o všetko, čo jej rozličné národy priniesli. Triumfujú Wibodovia a hneď aj vytvárajú literatúru, ktorá vyšla z ich dejín a z ich ducha. Je oslobodená od akéhokoľvek akademizmu a nezávislá od antických vplyvov.
V 11. storočí vzniká epická báseň vo francúzskom jazyku. Podáva sa ďalej ústnym podaním a zakrátko ju zachytáva niekoľko rukopisov. Mená Roland a Olivier, ktoré si možno všimnúť v niektorých listinách z tých čias, dokazujú, že Pieseň o Rolandovi vtedy rozširovali a tradovali potulní speváci a pred-nášači. Exegéti do vyčerpania hľadali jej historický pôvod: nešťastná náhoda chcela, že sa im jedna pasáž od Eginharda pozdávala, ako by im dávala za pravdu, takže všetci sa usilovne snažili vidieť v Rolandovom príbehu zdroj jedného eposu a ten

má predovšetkým a práve epickú podstatu. A je to presne tak, je dielom predstavivosti, básnikovou konštrukciou. Na legendárneho Karola Veľkého sa odvoláva iba preto, aby mohla postaviť proti zdrvujúcej porážke zo strany islamu, ktorý hrá svoju veľkú hru v Byzantskej ríši,23 veľkolepú postavu zástancu kresťanstva a ochrancu posvätných miest, ktoré boli v 11. storočí dvakrát vyplienené.
Povedané inými slovami, dôvody vzniku a inšpiráciu Piesne o Rolandovi, ako aj ďalších epických básní musíme hľadať práve v spoločnosti 11. storočia, a nie v akomsi historickom zdroji, na ktorý básnici vôbec nemali v úmysle sa odvolávať, na čo Bezzola24 veľmi presvedčivo poukázal, vychádzajúc z dobových textov. Literárni historici sa dopustili rovnakého omylu ako historici umenia; do feudálneho obdobia preniesli imperatív, ktorý sa prejavoval až v klasicistickom období - v ich prácach je viditeľná posadnutosť honbou za vzormi a pôvodom (s uprednostnením antických vzorov).
Zdroj dvorskej lyriky, ktorá po úpadku rozkvitá v karolínskom písomníctve, treba takisto hľadať v dobovej spoločnosti. Nanovo vzniká najprv v latinčine, napríklad v dielach Baudriho de Borgueil, Marboda a mnohých ďalších neznámych alebo nedocenených autorov. Potom sa naplno rozvila v okcitánčine (langue ďoc), kde jej taký výnimočný básnik ako gróf z Poitiers Viliam Akvitánsky vdýchol neporovnateľného ducha a zaistil si tak trvalú slávu až do dnešných čias. V jeho stopách kráčali Bernard de Ventadour a Jaufré Rudel. Tí vniesli do poézie silný osobný prízvuk a zároveň pestovali podobnú formu lyrizmu ako Viliam. Prehĺbili široké spektrum vyjadrení citu, ktorý sa

23	Pripomeňme, že bitka pri Mantzikerte v roku 1071 doslova vydala Malú
Áziu do rúk seldžuckým Turkom.
24	V jeho štúdii „De Roland à Raoul de Cambrai", ktorá vyšla v publikácii
Mélanges de philologie romane et de littérature médiévale offerts à Ernest Hoepjfner (Paríž : Les Belles lettres, 1949).

rozvinul na šľachtických dvoroch, skadiaľ pochádza aj jeho pomenovanie - dvorská lyrika. Táto poézia je úzko spätá s feudálnou spoločnosťou, kde sa všetky vzťahy zakladajú na osobných
zväzkoch, ktorými sa pán a vazal navzájom zaväzujú: prvý sľu
buje ochranu, druhý vernosť. Žena sa stáva básnikovým „pánom", zvrchovanou paňou a vernosť priam vyžaduje; vzbudzuje v ňom lásku, ktorá prikazuje aj úctu. To je amor de lonh, vzdialená láska, vytvárajúca to exaltované napätie medzi protichodnými citmi, a to je paradoxne aj joy, básnikova radosť. Svojej Panej sa klania v akomsi trvalom a oduševnenom uctievaní a ona má nad ním neobmedzenú moc. Láska, čo ich spája, zostáva vznešeným tajomstvom, ktoré básnik nikdy neprezradí a ktoré označuje prezývkou - senhal. Na tejto istej tendencii sa podieľajú aj erby a rodové znaky, ktoré rytieri nosia na štíte a ktoré si každá významná osoba dáva vygravírovať na pečať.
Boli snahy - a kladieme si otázku, či to zapríčinila ozaj len nevedomosť! - prisúdiť tejto dvorskej lyrike cudzie, vonkajšie zdroje, vidieť v nej napríklad vyjadrenie „tajnej doktríny", ide, pravdaže, o doktrínu katarov, lebo katarská problematika sa začala šíriť rýchlosťou epidémie odvtedy, ako sorbonnskí profesori prišli na to, že existuje. Nebudeme sa pri tejto téme zvlášť pozastavovať, veď na omyl už poukázal sám René Nelli,25 jeden z urputných zástancov katarskej kauzy, a to s nevídaným úsilím o historickú pravdivosť, ktorú tu treba vyzdvihnúť. Kto chce preniknúť do kurtoáznej lyriky, musí poznať obdobie, v ktorom vznikla, a práve to väčšina vykladačov neurobila.
Okrem trubadúrskych cansos a truvérskych piesní jej vyjadrenie možno nájsť aj v rytierskych románoch. Rytiersky román je ďalším feudálnym objavom, ktorý sa nedá pochopiť mimo svojho kontextu. Aj keď sa väčšina postáv k nám dostala z keltských legiend prostredníctvom geniálneho diela Geoffreya de

25 Les Troubadours. Paríž : Desclée de Brouwer, edícia „Bibliotheque européenne", 2 zv., 1960 - 1966. Pórov, úvod k prvému dielu, s. 9 a k druhému dielu, s. 22.

Monmouth, Kráľa Artuša, Okrúhly stôl a Hľadanie svätého grálu nemožno pochopiť, ak sa v duchu neprenesieme do konkrétneho života, do samotných inštitúcií feudálnych čias, počnúc inštitúciou rytierstva. Sú to vybájené príbehy, no každý detail v nich nám pripomína, že majú pôvod v spoločnosti, ktorá na prvé miesto kládla osobné zväzky, ospevovala ideál dvorného a vzdelaného rytiera, nadovšetko velebila dodržanie daného slova a na-dôvažok urobila zo ženy zvrchovanú vládkyňu.
Keď sa nad tým hlbšie zamyslíme, je nezvyčajné, že také obsažné diela s takou originálnou inšpiráciou si nikto ani len nevšimol a nikto o nich nevie, ani len učitelia. Už niekoľko rokov však vzbudzujú zdanlivý záujem: objavili sa vydania eposov Erec a Eneida či Tristan a Izolda vo vreckovom formáte, pozornosť niektorých režisérov pritiahla postava Lancelota, jedna fakulta otvorila katedru stredovekej ikonografie, iná zas zaviedla do študijných osnov Hľadanie svätého grálu. Dajú sa však tieto diela skutočne využiť a možno vychutnať ich poetickú závažnosť bez toho, že by sme mali aspoň elementárne poznatky o spoločnosti, vďaka ktorej vznikli?

* * *

„Čo každý kupec, to každý komediant je človek nevedomý, ako prostý remeselník nepozná ani a, ani b, nikdy sa ne-oddal učeniu a k tomu ešte má jazyk nevýrečný, chýba mu čistá mluva a prízvuky náležitej výslovnosti... títo nevzdelaní ľudia v podobných veciach sa nevyznajú, majú mrzké postavenie, ako tesár, mestská stráž, čalúnnik, predavač rýb, takí teda hrali Skutky apoštolské..."
Nad týmito vetami sa treba trochu zamyslieť, aby sme pochopili ich celý význam. Ide o úryvky z parlamentného výnosu, ktorý v roku 1542 zakázal Pašijovému bratstvu hrať divadlo

v Burgundskom paláci, kde sa pred davmi ešte vždy predvádzali stredoveké mystéria. Rozhodnutie sa obnovilo v roku 1548, kým ešte neskôr, v roku 1615, keď herci z toho istého Burgundského paláca zúrivo bojovali za zánik Pašijového bratstva, a ono sa zase zu-bami-nechtami držalo svojej divadelnej činnosti, spomínam herci vyhlásili: „Toto bratstvo prijímalo a vyškoľovalo len neokrôcha-ných remeselníkov, a preto sú neschopní prijímať verejné pocty a hodnosti, a nehodní titulu meštianstva, veď aj naši predchodcovia nechali kráčať otrokov bok po boku s remeselníkmi."
Je zrejmé, o čo vtedy šlo: herci z Burgundského paláca, ktorým bude nakoniec prisúdená budova na ich vlastné predstavenia, sa usilovali vykynožiť posledné zvyšky stredovekého divadla. Prečo? Lebo tam šlo o ľudové predstavenia a bratstvo nepozostávalo z profesionálov. K zániku stredovekého divadla prispelo mnoho príčin: ako majstri vo všetkých povolaniach vo všeobecnosti, aj divadelníci smerovali k založeniu cechu, alebo, aby sme použili dobový výraz, k založeniu cechového spoločenstva alebo cechovej rady starších. Cechové spoločenstvo alebo rada stanovovali monopol vo vykonávaní toho-ktorého remesla v tej-ktorej oblasti. Lebo na rozdiel od toho, v čo sa kedysi verilo a čo niektorí stále opakujú, a tým zanedbávajú výsledky asi jedného storočia vedeckých výskumov, cech (slovo z 18. storočia) nezažil svoj zlatý vek v 13. storočí, kde naňho narazíme naozaj iba výnimočne - napríklad v Paríži, ale práve v 15. a najmä v 16. storočí.26 To je prípad divadelníkov. Preto ich možno vidieť, ako prenasledujú ľudové divadlo s ozajstnou zúrivosťou, takže nešťastníci na jarmoku v Saint-Germain, ktorí predvádzali pantomímy, lebo videli, že sa im zakazuje rozprávať, začali spievať! Niektorí v tom rozpoznali počiatky operety.
Je však dobré oceniť dôvody vymenované v parlamentných rozhodnutiach v celej ich kráse: dosvedčujú, že Pašijové bratstvo,

26 Dokonca tam, kde sa cech explicitne nevytvoril, príklad monopolu, ktorý sa mu zveruje, podnecuje vyhľadávanie podobných monopolov.

ktoré hrá Skutky apoštolov, ďalšie scény z evanjelia či dávne mystéria, pozostáva z prostých, chudobných ľudí - z čalúnnikov, tesárov atď. Sú „prostými remeselníkmi" - tí, ktorí vykonávajú remeslá, čo sa kedysi nazývali mechanickými, čiže ide o manuálne remeslá. Takíto ľudia v 16. storočí už teda nemajú právo na kultúru; majú „kráčať bok po boku s otrokmi", pretože to tak bolo v antických časoch, čo je evidentne nezvratný dôvod. A ako každá umelecká forma, tak aj „vznešený žáner", divadlo, nemôže byť od tej chvíle už ničím iným, ako výsadou kultivovaných, vzdelaných duchov, ktorí vedia oceniť pravidlo troch jednôt a rozdelenie žánrov (a o tom ľudové divadlo ani nechyrovalo!).
Herci z Burgundského paláca nakoniec svoj cieľ dosiahli. Je známe, že keď sa stali kráľovskými hercami, dali si od Ľudovíta XIV. udeliť výsadné právo na hranie divadla. Preto Boileau mohol neskôr napísať so spupnou ignoranciou tieto verše, ktoré si, nanešťastie, všetci zapamätali:
No u nás kostol vzal predchodcom divadlo
V	krajine Francúzov ako  hra zapadlo.27
V	renesancii totiž odumrelo práve to divadlo, čo sa neoddeľovalo od más a mobilizovalo davy, z ktorých si priberalo hercov a divákov. No napriek tomuto urputnému úsiliu skoncovať s tradíciou, tradícia bola taká živá, že prežila tu a tam až do našich dní: keď remeselníci z dedinky Obergammergau hrajú Pašie a každý hrá svoju tradičnú úlohu, oživujú spomienku na podstatný jav stredovekého života. Ak ho ignorujeme, oberáme sa o päť storočí nesmierne rôznorodého dramatického vyjadrovania, z ktorého sme si zapamätali len Frašku o majstrovi Pathelinovi, čo je síce zábavné, ale trocha krátke dielko.
V	stredoveku sa divadlo začalo pestovať veľmi včas a všade. Vidíme, že vzniklo v liturgickom kontexte: veľmi skoro sa začali dramatizovať scény z Biblie a najmä z evanjelia. Zachovala

27 Cit. dielo, s. 33 (pozn. prekl.).

sa nám o tom zmienka v texte z roku 933, teda z prvej polovice 10. storočia: počas veľkonočnej noci anjel nadpriadol rozhovor so svätými ženami, ktoré prišli ku Kristovmu hrobu. Postavy
bezpochyby predstavovali klerici alebo mnísi, ktorí zahrali scénku v striedavých dialógoch. Tieto paraliturgie sa potom rozvinuli (Veľká noc, Štedrý večer...) a všeobecne slávili pamiatku všetkých sviatkov roka. Divadlo je teda späté s posvätnou funkciou, so slávením, ktorým sa vyjadruje vnútorný život.
Malo však aj výchovnú funkciu, veď preto sa aj v širokej miere pestovalo v školách a na univerzite. Stanovy stredovekého parížskeho kolégia Hubant obsahujú niekoľko ilustrovaných stránok, opisujúcich každodenný život študentov. Približne polovica týchto ilustrácií, čo sa ponášajú na komiks, ich znázorňuje zaujatých dramatickými hrami.
Naša doba v širokej miere odhalila túto úlohu divadla v živote. Skupiny venujúce sa kultúrnej činnosti, ba aj niektoré podniky, využívajú divadelnú aktivitu človeka; aplikuje sa dokonca aj v psychiatrii a v rozličných prípadoch psychickej ree-dukácie. Dnes máme, pravdaže, oveľa bližšie k tomu duchovnému rozpoloženiu, ktoré sa zaslúžilo o to, že mystéria sa zrazu objavili v centre stredovekých miest, ako k tomu, ktoré prispelo k ich zákazu. Veď taký majster ako Gustave Cohen pochopil význam a dôležitosť stredovekého divadla a takisto pochopil, že ho možno skúmať len tak, že sa bude hrať.
Dnes už určite nikto nebude popierať význam, ktorý predstavuje pre mladých a tiež pre tých starších príležitosť vyjadriť sa slovom i gestom. Mimochodom, slovo „gesto" patrilo v stredoveku ku kľúčovým slovám.
Bolo by žiaduce spomenúť tiež hudbu, ktorou sa každé vzdelávanie začína. Videli sme, do akej miery môže byť naša civilizácia z hudobného hľadiska vďačná „časom temná", ktoré vynašli stupnicu! Túto tému prenechávame odborníkom a dovolíme si len pripomenúť, že jestvuje základný rozdiel medzi

hudbou založenou na rytme a hudbou založenou na takte, ktorá sa zaviedla až v 16. storočí (ide o „taktovú hudbu na antický spôsob").
Zdá sa, že aj z tohto hľadiska máme dnes bližšie k časom stredoveku ako k obdobiu, keď vznikla „komorná hudba". Či už bola totiž stredoveká hudba vokálna alebo inštrumentálna, vždy sa vnímala väčšmi ako „hudba vytvárajúca atmosféru", než ako predstavenie v pravom zmysle slova. Až do 13. storočia sa jazyk hudby a poézie neodlišoval: poézia bez melódie nejestvovala a básnik bol zároveň aj hudobníkom. Tu musíme pripomenúť, že v tých časoch sa síce málokto učil čítať, ale zato všetci sa učili spevu.

Strnulosť a barbarstvo

Feudálni páni v školských učebniciach trávia svoj čas vý
lučne „šliapaním po zrelom obilí, ktoré dopestovali usilovní sedliaci". V žurnalistickom štýle sa zasa zvykne hovoriť o „feudalite" v súvislosti s finančnými trustmi („vysokí finančnícki feudáli") a s autoritárskou, ekonomickou alebo politickou mocou. V revolučnom období sa hovorilo o zrušení „feudálnych práv".
Tieto pojmy sa chápali rôzne v závislosti od daného obdobia a nadobúdali značne odlišné významy. Preto pre historikov v 19. storočí feudalizmus znamenal anarchiu. V tých časoch sa pripúšťala len centralizovaná moc, ktorá vyhlasovala zákony platné všade vnútri národných hraníc, riadila sa podľa rovnakých noriem v prísne jednotných administratívnych rámcoch. Práve v tomto zmysle revolúcia v roku 1789 skoncovala so zvyškami „feudálnej anarchie". Dnes môže istý historik hovoriť o „systéme feudalizmu". Ak sa však oprieme o najnovšie vedecké práce od Ganshofa a Luciena Febvrea, zistíme, že nič nie je také vzdialené od akéhokoľvek „systému" a nič nie je empi-rickejšie ako feudálne zriadenie - napokon s tým všetkým, čo toto zriadenie obsahuje z ľubovoľnosti a čo vzniká z náhody, každodennej skúsenosti, zo zvykov a z obyčajov. Z toho vyplýva, že nič nie je také neanarchické ako feudálna spoločnosť. Naopak, práve ona bola do hĺbky hierarchizovaná.
Skúmanie tejto spoločnosti je zaujímavé z viacerých dôvodov v čase, keď niektorí ľudia požadujú pre „regióny" ak

už nie autonómiu, tak aspoň možnosť autonómneho rozvoja, a v čase, keď každý pociťuje potrebu takých administratívnych celkov, ktoré by neboli rozkúskované ako departmenty a lepšie by zodpovedali zakoreneným skutočnostiam tých rôznorodých krajov, z akých pozostáva územie našej vlasti. Nebude bezpredmetné dnes pripomenúť, že kedysi existovala aj odlišná forma štátu od tých foriem, aké poznáme v súčasnosti, že vzťahy medzi ľuďmi sa vytvárali na iných základoch ako na základe centralizovanej správy, že vrchnosť mohla sídliť inde ako v meste...
Feudálne zriadenie sa v skutočnosti veľmi líšilo od monarchistického zriadenia, ktoré nahradil a vystriedal v ešte centralizovanejšej podobe štát. Štátne zriadenie je v súčasnosti zriadením mnohých európskych národov. Keď chceme pochopiť, čo všetko tento pojem v sebe zahrnuje, najlepšie bude, ak sa bližšie prizrieme na jeho genézu.

* * *

V priebehu 5. storočia sa zrútila extrémne centralizovaná moc - moc Rímskej ríše. Nasledoval zmätok a v ňom sa začala prejavovať lokálna moc: raz ju stelesňuje náčelník tlupy, obklopený a sprevádzaný dobrodruhmi, inokedy tiež správca a pán majetku, ktorý sa usiluje sebe a svojim ľuďom zaistiť bezpečnosť, lebo štát ju už nezaručuje. Výmena sa totiž čoraz väčšmi komplikuje, lebo už niet armády, ktorá udržiavala cesty a strážila ich. Zem je nadôvažok jediným zdrojom bohatstva, a to platí viac ako predtým. Táto zem sa musí ochraňovať. Vari dnes nevidieť, že v niektorých krajinách, kde sa pokojní obyvatelia cítia ohrozovaní vzrastajúcou zločinnosťou, vzniká svojpomocná do-mobrana? Vďaka tomu môžeme pochopiť, čo sa dialo kedysi: maloroľník, ktorý si vlastnými silami nemôže zaistiť bezpečnosť pre seba a pre svoju rodinu, sa obráti na silného suseda, ktorý

má možnosť vydržiavať ozbrojených mužov. Sused súhlasí, že ho bude ochraňovať, a za odmenu mu bude maloroľník dávať časť dopestovanej úrody. Prvý bude mať výhodu zabezpečenia, a ten druhý - pán, senior, starešina, veliteľ, na ktorého sa sedliak obrátil, preto ešte väčšmi zbohatne, bude mať väčšiu moc, a teda bude môcť lepšie vykonávať ochranu, ktorá sa od neho očakáva. A hoci ide o núdzové riešenie, ktoré si vyžiadali neľahké okolnosti, z tohto obchodu bude mať v podstate úžitok aj jeden, aj druhý. Je to čin človeka voči človeku, vzájomná zmluva, ktorú nie bez príčiny neschvaľuje vyššia autorita, ale ktorá sa uzatvára pod prísahou - sacramentum. Je to teda posvätný akt náboženskej hodnoty.
Taká je všeobecná schéma vzťahov vytvárajúcich sa v 5. a 6. storočí. Prirodzene, že modality sú veľmi rôzne v závislosti od okolností a miesta. Tieto vzťahy nakoniec vyústia do stavu, ktorý sa naozaj oprávnene nazýva feudálnym. Zakladá sa totiž na léne (feudum). Tento termín je keltského alebo germánskeho pôvodu a označuje právo, vďaka ktorému niekto požíva plody z nejakého majetku - väčšinou je tým majetkom pôda; nejde o vlastnenie, ale o benefícium, o právo na užívame.
Vývoj sa urýchľuje následkom sťahovania národov, ktoré v tom období prebieha. Migračné hnutie v 5. a 6. storočí, ktoré sa nazýva veľkými inváziami, nemalo vždy podobu násilného dobývania, aké sa mu často prisudzuje. Mnohé kmene, vezmime si napríklad Burgundov, sa usadili na pôde ako roľníci. Keď nejaký historik o tisíc rokov neskôr bude skúmať 20. storočie, s časovým odstupom určite stanoví podobnosti s raným stredovekom: aj v našom storočí sa predsa vyskytujú migračné hnutia, ktoré zapríčinili, že napríklad vo Francúzsku je viac ako tri a pol milióna alžírskych, marockých, španielskych a portugalských robotníkov a že v Holandsku alebo Nemecku možno nájsť Turkov alebo Juhoslovanov... Jediný rozdiel spočíva v tom, ze v stredoveku nepoznali také výhodné dopravné podmienky.

Keď sa teda cudzí robotník niekde usadil so ženou a s deťmi, zostal už doživotne na statku, ktoré jeho vlastník, nazývaný „galsko-rímsky", nechcel už viac obrábať.
Toto hnutie nenapredovalo bez problémov, ktoré sa vyriešili oveľa liberálnejším spôsobom, ako by sme boli ochotní pripustiť. Prvá otázka, ktorú položili tomu, koho prenasledovali za zločin a postavili pred súd, teda znela: „Aké sú tvoje zákony?" Súdili ho totiž podľa jeho vlastných zákonov, nie podľa zákonov kraja, kde sa práve nachádzal. Odtiaľ pramení extrémna komplikovanosť feudálneho štátu a rôznorodosť obyčajov, ktoré sa tam zavádzajú. Historikom, ktorí dobre poznajú rímske právo s jednotnými základmi a jednotnými aplikáciami, sa takéto súdnictvo môže zdať vrcholom svojvoľnosti. Je samozrejmé, že v tomto období je nevyváženosť od jedného kraja k ďalšiemu ešte veľmi veľká; no aj v tomto bode sa približujeme k týmto koncepciám, lebo dnes lepšie chápeme, že pravá spravodlivosť spočíva v tom, že každý je súdený podľa vlastných zákonov.
Tak či onak, v tomto čase sa zavádza zriadenie, líšiace sa od cisárskeho zriadenia. Deje sa tak v priebehu storočí, ktoré sa pokladajú za najtemnejšie časy doby temná a ktoré približne ohraničuje pád Rímskej ríše (5. storočie) a opätovné ustanovenie západnej ríše Karolom Veľkým o tristo rokov neskôr. Napriek niektorým pohromám, z ktorých najvážnejšou bol veľký otras v podobe islamského vpádu, ktorý zasiahol celý známy svet, „saracénsky postrach", ako sa často spomína v listinách, v tých časoch feudálne zriadenie všade v Európe nahradilo antické cisárske zriadenie. Zvrchovanosť, ktorú sa Karol Veľký opätovne snažil ustanoviť, sa už nezmohla na nič iné, ako na to, že potvrdila skutočný stav. To znamená, že moc, ktorá sa kedysi sústredila do jedného miesta ako vyjadrenie istej determinovanej vôle, už vtedy nejestvovala. Vládli jedine miestne autority. To, čo sa nazývalo verejnou mocou, sa roztrieštilo a rozptýlilo do

ohromného množstva buniek, o ktorých by sa dalo povedať, že
boli nezávislé, keby tento termín pre nás neznamenal možnosť konania podľa individuálneho rozmaru. Avšak práve každú individuálnu vôľu obmedzuje a determinuje to, čo predstavovalo nesmiernu silu feudálneho veku: obyčaj. Ak budeme podceňovať obyčaj, podstatu tejto spoločnosti nikdy nepochopíme. Obyčaj znamená súhrn zvykov, ktoré vznikli z konkrétnych skutočností a čerpajú svoju moc z času, ktorý ich posväcuje. Dynamika obyčaja je dynamikou tradície; je to daný fakt, ale žijúci, neskostnatený, stále pripravený na vývoj, no bez toho, že by sa niekedy podriadil vôli jednotlivca.28
Ešte prednedávnom sme mohli pozorovať, ako zvyk prežíva, povedzme, v anglosaských krajinách. Budeme sa pridržiavať tých najbezvýznamnejších udalostí každodenného života: keď sa cudzinci v predvojnovom Londýne čudovali, že chodníky pokrývajú kriedové kresby (odvtedy sa rozšírili skoro do všetkých krajín), a pýtali sa, prečo takéto praktiky na uliciach s hustou premávkou nezakážu (u nás by postačilo obyčajné nariadenie ministerstva vnútra alebo policajnej prefektúry), dostalo sa im odpovede, že to nie je možné. Keďže sa dosť dlho tolerovali tí, ktorí sa ako prví začali venovať tomuto typu ľudového umenia (alebo ak chceme, tomuto typu zamaskovaného žobrania), nie je možné v tolerancii nepokračovať.
Práve na tom sa zakladá stredoveký obyčaj: zvyky sa začali zavádzať pod tlakom okolností. Niektoré z nich upadli do zabudnutia, iné sa zasa okamžite zrušili a nakoniec ďalšie boli prijaté alebo iba tolerované skupinou a čoskoro nadobudli silu obyčaja. Týmto spôsobom sa veľmi rýchlo ustálili poddanské

V štúdii z pera istého odborného asistenta histórie som raz vylovila ta
kúto perlu: „V stredoveku sa zákony nazývali obyčajnú." Keď si niekto neobjasní rozdiel medzi zákonom, pochádzajúcim z centrálnej moci, ktorý má pevnú a definovanú podstatu, a obyčajom, súhrnom zvykov, ktoré vznikli v nejakom kraji a bez prestania sa vyvíjajú, znamená to, že vôbec nepochopil toto obdobie.

poplatky, a to povážlivo nejednotné v závislosti od jednotlivých panstiev. Keďže ich jedna aj druhá strana prijali a počas istého obdobia sa vyberali, nemohlo byť ani reči o tom, že by sa mohli zrušiť. Bolo potrebné počkať, kým sa samy od seba nevytratili. Obyčaj, tento prežívaný a mlčky schválený zvyk, riadil život ľudskej skupiny a vytyčoval medze rozmarom jednotlivcov. Prirodzene, vždy sa vyskytli osoby, ktoré sa pokúšali prekročiť medze, čo pred nich postavila skupina alebo spoločnosť, no ak tak urobili, vylúčili sa z nej ako dnes páchatelia. Aj keď neexistovala verejná moc, ktorá by porušovateľov potrestala, skupina ich sama vypovedala zo svojho kruhu, čo je vlastne to isté, najmä v časoch, keď život pre osamoteného jednotlivca bol náročný.
Tým sme veľmi podrobne načrtli základy feudálnej spoločnosti, ktorá sa radikálne líši od toho, čo sa v oblasti spoločenských foriem objavilo v nasledujúcich obdobiach. Pripúšťa, napríklad, právo na súkromnú vojnu - právo na to, aby skupina pomstila urážku jedného svojho člena a dosiahla nápravu. Preto keď spomíname feudálnu spoločnosť, musíme si zvyknúť na to, že tým budeme myslieť skôr rod, rodinu, členov jednej domácnosti, a nie hlas jedného. Táto spoločnosť sa však rovnako opiera aj o osobné zväzky človeka s človekom: ľudia sa zaväzujú sľubom vernosti tomu a tomu lénnemu pánovi. Ak sa prihodí nejaká nešťastná udalosť, treba obnoviť záväzok, ktorý kedysi prijali. Takto sa odohrávajú dejiny feudálnych čias: pozostávajú z hry vznikajúcich a zanikajúcich spojenectiev. Raz je to vazal - tu pripomeňme, že ide o pojem keltského pôvodu -, ktorý odprisahal vernosť svojmu lénnemu pánovi, ale vzápätí sa previnil zradou; inokedy zas iný vazal, ktorý odprisahal vernosť otcovi, odmieta ju preniesť na jeho syna... Feudálne vojny, ktoré sa v ničom nepodobajú na vojny našich čias, mali pôvod práve v tomto nevýslovné zložitom tkanive osobných záväzkov a tradícií v spoločenstvách, ktoré konštituovali vtedajšiu spoločnosť. V súčasnosti, keď tu a tam vidieť, že sa vyvíjajú ten-

dencie smerujúce k spoločenstvu, a tým reagujú na neosobnú moc zákonov a ešte neosobnejšiu moc kolektívu, bolo by zaujímavé skúmať tento „precedens": prirodzene, nie s bočným úmyslom napodobňovať, ale jednoducho pre historickú a ľudskú zaujímavosť. Mohlo by to mimo iného napomôcť tomu, aby sa zmietla zo stola námietka o utópii, ktorou sa vždy oponuje proti novým pokusom.
Hoci feudálnu spoločnosť, ktorá má tendenciu k spoločenstvu, riadia osobné zväzky, je v podstate spoločnosťou vidieckou, statkárskou. Až do takej miery sme sa nechali ovládnuť podobami mestskej zvrchovanosti, že ako axiómu pripúšťame, že civilizácia má pôvod v meste. Dokonca aj slovo „urbánnosť", čiže zdvorilé, uhladené správanie, je spomienkou na antickú urbs, mesto. No nie je to stredoveký pojem. Celé dejiny feudalizmu nám dokazujú opak.
Jestvovala civilizácia, čo vznikla na hrade, to znamená na panstve, a teda mala pôvod vo vidieckom rámci; nemala vôbec nič spoločné s mestským životom. V lone tejto civilizácie sa zrodil dvorský, kurtoázny život a už len jeho pomenovanie jasne poukazuje na pôvod, pretože tento život vznikol na dvore (court), teda v tej časti hradu, kde sa všetci stretávali.
Stredoveký hrad: obranný orgán, životný priestor panstva, prirodzené útočisko celého obyvateľstva v prípade útoku, stredisko kultúry bohaté na pôvodné tradície oslobodené od akéhokoľvek antického vplyvu (hoci všetky diela, ktoré stredoveku odovzdala antika, boli často známe a čítali sa: istý mních, prechádzajúci cez Montreuil-Bellay, našiel zemepána pohrúženého, ako ináč, do knihy od Vegetia Renáta...). Veľa-významný je fakt, že táto kultúra sa spájala s pojmami ako dvorný, dvornosť. Vychádzajú z civilizácie, ktorá v ničom nenadväzuje na mesto, a pripomínajú to, čo sa vtedy určitej spoločnosti predkladalo ako ideál: kód cnosti a istý spoločenský rituál, typické pre rytierstvo; takisto aj istú nenútenosť

v spôsoboch a nakoniec pozornosť a ohľaduplnosť, ktorú žena vyžaduje od muža.29
Hrad nie je jediné miesto, ktoré spĺňa vzdelávaciu funkciu. Kláštory sú tak ako hrady roztrúsené po vidieku a v rovnakej miere, v akej sú ohniskami modlitby, sú aj strediskami štúdia. Ako dôkaz nech postačí bohatosť a kvalita rukopisov v knižnici kláštora Mont-Saint-Michel. Napriek izolovanému miestu na stratenom ostrovčeku, do ktorého narážajú morské vlny (a z ktorého sa na konci stredoveku stalo väzenie), je tento kláštor vo vidieckom prostredí, ako aj všetky ostatné v danom období, strediskom vzdelanosti a udržuje úzke vzťahy s obyvateľstvom z okolia.
Mnísi, a najmä cisterciáni, väčšinou sami obrábajú časť svojej pôdy, no majú aj poddaných alebo slobodných nájomcov pôdy. Príklady poddaných, ktorí sa prepracovali k cirkevným alebo laickým hodnostiam okrem iného dokazujú, že náboženské spoločenstvá nepovažovali sedliakov za pohodlnú rezervu pracovnej sily alebo za rezervu bratov-laikov. Od začiatku 13. storočia možno badať v mestách vytváranie nového typu kláštorov, ktoré hlboko poznačia všeobecný vývoj. Ak sa dominikáni a minoriti usádzajú v mestskom prostredí, je to znak, že význam miest vzrástol. No ešte uplynie mnoho času, kým sa tento jav rozvinie až do tej miery, že vytlačí vplyv benediktín-skych kláštorov, ktoré sú tak ako hrady centrami ozajstnej vidieckej, feudálnej a statkárskej kultúry. Táto kultúra neskôr postupne upadala. Vládne a správne orgány, školy, jedným slovom všetky strediská vzdelanosti a moci, od 16. storočia sídlili v mestách. Preto v 17. storočí napriek nadmieru jasnozrivým radám takého Sullyho vo vidieckom prostredí už neexistovala

25 V časoch klasicizmu bude pojem dvoru vyhradený príslušníkom šľachty obklopujúcich monarchu. Kuriózne je, že vtedy vzniklo slovo dvoran (courtisan) a kurtizána (courtisane). Jeden aj druhý pojem sú na hony vzdialené od akejkoľvek dvornosti. Jedna etymológia, dve civilizácie.

nijaká intelektuálna aktivita, a ak nejaká predsa len bola, prežívala len na značne oslabenom stupni. Keďže sa táto dekadencia
čoskoro rozšírila na celý vidiek,30 všetci, ktorých pokladali za hodných skutočného intelektuálneho života, sa nachádzali v Paríži, kde sídlila univerzita, Collège de France i kráľovský dvor. Posledným bodom bola administratívna reorganizácia Francúzska v roku 1789, keď sa hlavné mesto v každom de-partmente stalo strediskom všetkých administratívnych aktivít a Paríž mozgom, ktorý tieto aktivity usmerňuje. Od 18. storočia
je Paríž hlavným mestom všetkej vzdelanosti vo Francúzsku, v 19. storočí predstavuje vyústenie či vrchol kariéry pre vysokých štátnych úradníkov a prakticky sa stáva jediným miestom, kde sa sústreďuje všetko, čo robí civilizáciu hodnou svojho mena.
Nech je obraz, čo sme načrtli, akokoľvek schematický, nezdá sa, že by sa dal spochybňovať. Naopak, dnes sa spochybňuje práve odôvodnenosť podobnej zvrchovanosti a centralizácie, ktorá takto privádza na jediné miesto nielen všetky vládne orgány, ale ešte aj prostriedky na získanie vyššieho vzdelania a špecializácie.
Reakcia, ktorá dnes nabáda k decentralizácii, je teda ozdravujúca. Keď vezmeme do úvahy, že niektoré umelecké odvetvia, ako už spomínaný divadelný prejav, tanec alebo spev, boli ešte donedávna takmer výlučne vyhradené nielen mestu vo všeobecnosti, ale v prípade Francúzska len Parížu a tamojším konzerva-tóriám, musíme sa tomu čudovať. Monopol, ktorý sa v 17. storočí vytvoril pre kráľovských hercov a neskôr sa presadil ešte väčšmi, sa prejavil ako ozajstný prostriedok útlaku, lebo s každou hodnotnou činnosťou na vidieku rázne skoncoval.
Taktiež si môžeme položiť otázku, či by podobný stav ne-pretrvával ešte dlhý čas, keby neexistovali súčasné výdobytky

Treba sa trocha zamyslieť nad takou komédiou ako Pán z Prasiatkova, aby
srne pochopili, s akým pohŕdaním vtedy zahrnoval „vidiek" ten pozorný služobník dvora menom Molière.

techniky: rozhlas a televízia nakoniec všetkým umožnili využívať to, čo bolo vyhradené len niektorým jednotlivcom. Kultúra sa dnes šíri ľahšie. Možno kritizovať jej úroveň, ale faktom zostáva že monopoly z minulosti prestali jestvovať a že v protiklade s tým, čoho sa sme sa mohli obávať, rozhlas a televízia skoro všade prebúdzajú k životu miestne aktivity. Hudba, tanec a divadlo sa nečakane rozvíjajú aj v tých oblastiach, o ktorých by sa kedysi povedalo, že sú „ťažko dostupné", a dnes sú opäť spoločné, každému prístupné. Nesmierny pokrok je priam univerzálny a všade ho sprevádzajú výsostne lokálne pokusy o objavovanie pôvodných zdrojov kultúry náležiacich rodnému kraju, dedine, regiónu, ktorými sa taký dlhý čas pohŕdalo a boli zneuznávané, ale ktoré si konečne nevyžadujú nič iné, ako to, že môžu byť opäť na svete. Okrem toho, keď rozšírime túto reflexiu z územia Francúzska na celú Európu a z Európy na celý svet, je možné, že nové vnímanie sa prehĺbi tak, že bude vychádzať jednak z planetárnej dimenzie a jednak z mnohorakých miestnych možností, v ktorých sa každá ľudská skupina, kmeň, etnikum či komunita, ba aj každá ľudská bytosť môžu cítiť zakorenené a nájsť svoje vyjadrenie.
Vráťme sa však k našej téme: zostáva nám ešte podrobne preskúmať úlohu, akú zohral vo feudálnej spoločnosti kráľ, a to najmä vtedy, keď sa feudálna spoločnosť prepracovala k rovnováhe a vrcholnému rozkvetu, to znamená od 10. až do 15. storočia. Hoci je výrok o „kráľoch, ktorí za tisícročie vybudovali Francúzsko"31, dnes už trocha ošúchaný, narážal na dôležitý bod - na zamieňame stredovekej kráľovskej moci s klasickou monarchiou. Nezáleží na tom, či sa žezlo súvislé odovzdávalo, alebo neodovzdávalo z potomka na potomka;32 ak o kráľovskej moci rozmýšľame v súvislosti s jej politickou, vojenskou a ad-

51 Ako dobre vieme, bol to Maurrasov výrok a heslo hnutia Action française.
32 Pojem legitímneho kráľa, ktorý sa právne viaže na zvyk, že otec odovzdáva kráľovské žezlo synovi, mohol mať dôležitosť pre národy minulosti. Nikoho neurazíme, ak skonštatujeme, že dnes už dlhý čas nemá nijaký význam.

ministratívnou úlohou, ako možno v Ľudovítovi XIV. vidieť pokračovateľa Ľudovíta Svätého? Totožnosť pojmov sama osebe je historickým omylom. Kráľovská funkcia v skutočnosti prešla takým hlbokým vývojom, že by sa pre ňu mali zaviesť rozličné názvy Feudálny kráľ je pánom medzi ostatnými pánmi; ako iní, tak aj on spravuje osobné léno, v ktorom vykonáva spravodlivosť, ochraňuje tých, ktorí zaľudňujú jeho panstvo, a vyberá poddanské poplatky buď peňažné, alebo v naturáliách. Mimo tohto panstva existuje kráľ, ten, ktorého pomazali svätou kriz-mou. Slobodne rozhoduje v konfliktoch, je lénnym pánom nad lénnymi pánmi, je to muž, ktorý si berie na zodpovednosť ochranu kráľovstva, a preto sú mu ostatní feudálni páni povinní vojensky vypomáhať. Táto pomoc sa, mimochodom, stanovuje len na značne obmedzený čas - na štyridsať dní do roka. Podmienky, za ktorých sa mu pomoc udeľuje, upravuje obyčaj, ale titul kráľa neznamená, že jeho ekonomická alebo vojenská sila je väčšia ako sila iných vazalov, to len ľudská opatrnosť mu diktuje, aby sa staral o udržanie rovnováhy medzi veľkými vazalmi, alebo medzi nimi a sebou samým. Preto uzatváranie manželstiev a dedenie nadobúdali taký veľký význam.
Treba však podčiarknuť, že hoci bola kráľovská moc najmä morálna, nebola platonická. Dostatočne na to poukazuje táto skutočnosť: keď si chcel francúzsky kráľ Ľudovít VII. splniť povinnosť ochrancu v prípade jedného zo svojich najmocnejších vazalov, Raymonda V, ktorého ohrozoval Henrich II. Plantagenet, kráľova prítomnosť na hrade v Toulouse postačila na to, aby agresor zanechal svoje bojachtivé plány. Presne to sa stalo v roku 1159. Languedoc, ktorý od tých najdávnejších čias tvoril súčasť francúzskeho kráľovstva, tak poskytuje vynikajúci príklad, ako vo feudálnom období fungovali vzťahy medzi lénnym pánom a vazalom. Dnešní historici sa za každú cenu pokúšali nájsť pre nich prijateľné dôvody (to znamená ekonomického alebo vojenského charakteru), aby vysvetlili postoj

Henricha IL, ktorý sa zriekol obliehania mesta Toulouse iba preto, že sa doň zavrel jeho lénny pán, francúzsky kráľ. No súčasníci veľmi dobre chápali, že keďže Henrich Plantagenet33 bol sám kráľom, musel rešpektovať to, čo predstavovalo pre feudálneho kráľa pravidlá hry. Keby prekročil tieto pravidlá, určite by musel čeliť na svojom vlastnom území vazalom, ktorí by pod zámienkou precedensu konali takisto. Táto epizóda svedčí naozaj o mnohom a rovnako  príznačné sú aj nedorozumenia, ktoré zapríčinila.
Nech bola autorita feudálneho kráľa akákoľvek, kráľ nevlastnil nijaký z atribútov, ktoré sa uznávajú ako symboly zvrchovanej moci: nemohol vyhlasovať všeobecné zákony, ani vyberať dane z celého kráľovstva, ani postaviť armádu. Ale vývoj, ktorý sa začal najmä v 15. storočí, vyústil práve do udelenia týchto moci kráľovi. To je priamy dôsledok znovuzrodenia rímskeho práva, ktorému sa stále nepriznala dostatočná dôležitosť. Práve znalci práva z južného Francúzska, ktorí mali na dvore Filipa IV. Pekného neobmedzenú moc, ako prví formulovali princípy, ktoré z lénneho pána urobili zvrchovaného vládcu: „Francúzsky kráľ je vo svojom kráľovstve cisárom... jeho vôľa platí ako zákon." Podobné princípy vyhlasované v danej epoche boli čistou utópiou, no v svetových dejinách sa nič nevyskytuje tak často ako utópie, ktoré sa stávajú skutočnosťou. V tomto prípade k tomu bolo potrebných približne dvesto rokov. Vývoj by sa pravdepodobne tak neunáhlil, keby okolnosti neurýchlili jeho dozrievanie. Podmieňujúcimi faktormi boli vojny, veľké pohromy zasahujúce celé obyvateľstvo, hladomory a epidémie, ktoré poznačili celé 14. a začiatok 15. storočia. Karol VII. bol prvým kráľom, ktorý mal na konci svojej vlády k dis-

33 Henrich Plantagenet bol vazalom francúzskeho kráľa kvôli svojim lénam na kontinente (prakticky západ normandskej oblasti a Gaskonsko), od roku 1154 bol aj anglickým kráľom.

ii stálu armádu a pravidelný odvod daní. Jeho syn Ľudo
vít XI. neskôr zaviedol skutočnú centralizovanú správu územia, a tým splnil zbožné želania Filipa IV. Pekného. No kráľ sa stane ozajstným monarchom disponujúcim plnou zvrchovanou mocou až vtedy, keď František I. uzavrie s pápežom Levom X. konkordát, vďaka ktorému sa František stáva hlavou francúzskej cirkvi a vo svojom kráľovstve sám menuje biskupov a opátov; následkom toho Cirkev prekonala hlboké a podstatné zmeny. Monarcha - ten, kto vládne sám (monos), disponuje plnou mocou nielen v správe, armáde a financiách, ale vo vedomiach. Od tých čias sa hodí viac pojem monarcha ako kráľ. Najmä vo Francúzsku je moc absolutistická, centralizovaná, niektoré neporiadky však jej silu obmedzujú. Predmetom prestavby mali byť práve staré inštitúcie pochádzajúce z feudálnych čias. Keďže sa k prestavbe nepristúpilo, niektoré sektory, napríklad financie alebo armáda, sa v monarchistickom Francúzsku sústavne ocitali za dvermi.
Monarchove prostriedky sa naďalej v menšej alebo väčšej miere zamieňali s jeho zdedenými prostriedkami, ktoré náležali dávnemu kráľovskému panstvu. Bude treba počkať až na revolúciu, aby štát konečne mohol disponovať takým systémom verejných financií, ktorý si zaslúži toto meno. Armáda sa naďalej skladala z dobrovoľníkov, ktorí sa získavali len veľmi ťažko, a jej stavy boli dostatočné iba vďaka prispeniu švajčiarskych oddielov. V priebehu troch storočí dodali Francúzsku viac ako milión vojakov a štyristo generálov. A konečne, nech boli monarchovia akokoľvek „absolutistickí", nemiešali sa do súkromného práva a uspokojili sa s tým, že v prípade potreby upravili formu aktov, ktoré spadali pod súkromné právo. Lokálne obyčaje teda v podstate toto právo riadili ďalej, až do revolúcie.
Za pozornosť stojí, že v tom čase, teda v roku 1789, sa hovorilo o zrušení „feudalizmu". Tento výraz nemôže byť už ne-presnejší, lebo v priebehu štyristo rokov pôdny režim prešiel

značným vývojom. Ako píše André Soboul, „v roku 1789 nezodpovedalo feudalizmu v stredovekom zmysle slova už nič".
Ale pokračuje: „Pre súčasníkov meštiakov a v ešte väčšej miere pre sedliakov tento abstraktný pojem v sebe zahŕňal skutočnosť, ktorú zakusovali na vlastnej koži (feudálne práva, autorita feudálneho pána) a ktorá sa konečne odstránila."34
Žiaľ pojmy „feudálny, feudalizmus" sú poznamenané skutočnou poškvrnou. Tak ako všetko, čo nie je „klasické", sa so silne pejoratívnym odtienkom nazýva, „gotickým", tak isto sa nazýva „feudálnym" všetko, čo zo starého režimu nechceme. V tomto „všetkom" sa nachádza niekoľko dávnych prežitkov z „feudálnych čias": napríklad hrad - aspoň tie hrady, ktoré unikli systematickému ničeniu Richelieua a či Vaubana (väčšinou išlo o obyčajné opomenutie!); alebo čestné privilégiá, ako nosenie chleba na požehnanie do farského kostola pri príležitosti určitých sviatkov; alebo ešte zriedkavejšie sú to zvyšky zemepanskej spravodlivosti, o ktorej veľmi rýchlo začali kolovať legendy. Skoro vždy vznikli zo slovnej hračky ako preslávené droit de cuissage35 (právo prvej noci) atď.
Dvojznačnosť niektorých výrazov niekedy neprávom evokuje stredovek - napríklad robotovanie, ktoré v roku 1720 zaviedol kráľ a ktoré predstavovalo pre sedliakov ťaživé bremeno. Nemá však nič spoločné s dávnym robotovaním na panskom, ktoré sa skoro všade vykupovalo alebo upadlo do zabudnutia.
Ešte jedna vážnejšia skutočnosť prehlbovala zmätok: meštianski vlastníci, ktorí si ponakupovali pôdu počas troch storočí starého režimu, si dávali s čoraz väčšmi narastajúcou aktivitou vyhľadávať dávne práva (rôzne poplatky v peniazoch alebo v naturáliách), ktorým podliehala nadobudnutá pôda v minulosti, aby si ich opäť uplatnili. Nemusíme dodávať, že sa za to nesnažili zaistiť bezpečnosť, ktorá sa stala záležitosťou centrálnej moci. V 18. storočí jestvoval cech (tovaryšstvo), ktorý zjednoco-

34	Aujourd'hui l'histoire. Paríž : Editions sociales, 1974, s. 271
35	V skutočnosti šlo o právo zemepána vyberať poplatok za sobáš poddaného.

val takzvaných feudistov. Boli to tvrdo pracujúci muži, ktorí prehľadávali staré diplomatáre a zostavovali zoznamy úročných poplatkov a kníh obsahujúcich panské práva.36
Ak bol niekedy sedliak, človek zrastený s pôdou, vykoris-ťovaný, tak práve v tomto období. Vyhľadávanie dávnych, takzvaných feudálnych práv opätovne zavádzalo poplatky, ktoré vo chvíli, keď sa kupovala pôda, už dávno upadli do zabudnutia. Buď ich lénny pán nevyberal počas obdobia dostatočne dlhého na to, aby zvyk potvrdil, že sa od vyberania upustilo (to sa stalo napríklad počas križiackych výprav, z ktorých sa mnohí už viac nevrátili), alebo si ich sedliaci „vykúpili" či „predplatili".37
Avšak vyhľadávanie starých práv, ktoré si objednali mešťania - noví vlastníci dávnych šľachtických panstiev, sa zaviedlo s podporou parlamentov za takých podmienok, že toto „vykúpenie" musel dokázať práve sedliak. To však vo väčšine prípadov nebolo možné, lebo za feudálnych čias sa dohody najčastejšie uzatvárali ústne, a nie písomne. Nakoniec sa takto nadobudnuté práva nakopili, hoci v skutočnosti len jedno právo striedalo druhé. Preto je pochopiteľná zúrivosť, s akou sedliaci pálili šľachtické archívy počas teroru v roku 1789. Tieto práva však mali „feudálne" iba pomenovanie. Desiatok predstavuje typický príklad, ako sa tieto dane znova objavili na scéne. V niektorých oblastiach sa vyberal už od raného stredoveku, v karolínskom období sa začal vzťahovať na väčšinu vidieckych majetkov, aby finančne pokryl potreby kléru. Nakoniec sa desiatok stal časťou nákladov, ktoré sa viazali na pôdu. Ak pôdu kúpil mešťan, naďalej ho vyberal, hoci nezabezpečoval bohoslužby, ako sa to očakávalo od kňaza. V koľkých krajoch za starého režimu podstúpil cirkevný

36	Registre, kde sú zakotvené tieto staré práva; vždy prekvapí konštatovanie,
veľký počet týchto „úročných poplatkov" (ide o úroky, teda o poplatky, ktorými
je zaťažená nejaká pôda) vo verejných alebo súkromných archívoch má pôvod v 17. alebo 18. storočí.
37	Nahrádzali ich periodickými poplatkami (väčšinou ročnými).

desiatok takéto mutácie? Nedá sa to presne povedať, ale takáto skutočnosť sa musela badateľne rozšíriť, lebo pojem „meštiansky desiatok" sa v predvečer revolúcie bežne používal.
V danom období bol pojem „feudálny" teda absolútne dvojznačný, tak ako aj slovo „gotický" bolo úplne dvojznačným pojmom. Podobná dvojznačnosť sa udržala dodnes v prípade termínu „stredovek". Je absurdné označovať slovom „stredný vek" tisícročné obdobie dejín ľudstva, ako keby šlo o nejaké prechodné obdobie. Musíme na tom nástojiť, pretože pojem feudalizmu už poskytol príležitosť na vznik množstva omylov a prechmatov, a to najmä vtedy, keď sa tento pojem postavil ako protiklad k nemenej dvojznačnému pojmu buržoázia či meštiactvo. Marxov Manifest, ktorý vyšiel v roku 1847, odráža dobový stav historickej vedy. Začiatok boja proti „feudálnemu absolutizmu" situuje do 18. storočia a buržoázii v dejinách pripisuje „podstatnú revolučnú úlohu". Veď ona predsa vytrhávala vidiek zo „stavu strnulosti a latentného barbarstva"! Všetko sú to názory, ktoré sú dnes pre historikov neprijateľné. Tí, čo podľa jeho príkladu38 donekonečna opakujú podobné chyby v mýlení si pojmov, ktoré sú však logicky nevyhnutné, ak chcú za každú cenu udržať schému feudalizmus-buržoázia-proletariát, len predlžujú rovnako bludnú dvojznačnosť, ako keby používali výraz „gotický" v tom význame, v akom sa používal v Marxových časoch. Povedané inými slovami, marxistickí historici, ktorí rozprávajú o francúzskej revolúcii, čo zničila feudalizmus, pripo-

38 Spomedzi mnohých spomeňme istého sovietskeho historika, ktorý v Pierrovi Abélardovi vidí „priekopníka v zavádzaní nezávislosti miest". Naopak, taký sv. Bernard je podľa neho „obranca feudalizmu"! Ukážte mi toho, kto by v Abélardových spisoch našiel čo i len najnepatrnejšiu zmienku svedčiacu o jeho záujme vzhľadom na nezávislosť miest, alebo v spisoch sv. Bernarda tú najmenšiu starosť o „feudalizmus"! Jeden aj druhý pravdebodobne vyrástli v rodinách drobnej vidieckej šľachty (na čom im pramálo záležalo, pretože už vo svojej mladosti sa obaja zriekli svojich nárokov a práv), no spájalo ich to, čo bolo pre oboch záujmom počas celého života: nebeská obec, Božie kráľovstvo, nech sú cesty k nim, ktoré si zvolili, akokoľvek rozdielne.

rnínajú tých cirkevníkov, ktorý v Druhom vatikánskom koncile vidia „koniec konštantínovského obdobia". Ako by sa medzi Konštantínom (!) a vatikánskym koncilom za tých tisícšesťsto rokov nebolo nič stalo! Ako by predovšetkým začiatok 16. storočia nepriniesol radikálnu zmenu v stave Cirkvi (bez akejkoľvek slovnej hračky) - nastolenie štátnej cirkvi.

* * *

Keď sa chceme pridržiavať historických faktov a neschvaľovať apriórne pojmy, musíme uznať, že vznik a rozmach meštianstva sa časovo presne zhodujú s veľkým rozmachom feudálneho režimu. Práve v prvých rokoch 11. storočia sa v dobových textoch objavuje slovo „mešťan" a práve v čisto feudálnom období (v 11., 12., 13. storočí) sa zakladajú nové mestá, budujú sa obce a mestá si samy spisujú zakladacie listiny. Ak sa vyskytli „triedne boje", tak sa odohrávali práve vnútri a v rámci tohto meštianstva v mestách, kde niekoľko obchodníkov, šikovnejších a chamtivejších, ako boli ostatní, kde-tu poprevracalo bariéry, ktoré čelili špekulantstvu s tovarom, monopolu a všetkému, čo vedie k nemiernym ziskom. Okrem toho vo väčšine prípadov vnútorné boje viedli k tomu, že mestá stratili nezávislosť, a to práve vo chvíli (medzi poslednými rokmi 13. storočia a koncom 14. storočia), keď sa oslabovala kvázi-nezávislosť šľachtických panstiev. Veľkým víťazom vo Francúzsku bol kráľ; monarchom sa stal na počiatku 16. storočia, teda vtedy, keď sa skoro všade v západnom svete vytvárajú národy, a keď štát a verejná moc znova nachádzajú ten význam, ktorý mali v rímskom staroveku. Keď po revolúcii buržoázia vzala moc do vlastných rúk, nezničila „feudalizmus", ale starý režim, na ktorého vytvorení sa podieľala veľkou mierou, ale ktorý udržiaval vzdialenosť medzi ňou a mocou.

Keď takto staviame do protikladu schému za schémou, musíme, pochopiteľne, priznať, že v tomto voľnom prístupe k dogmám je istá neúctivosť, skoro až svätokrádež. Historikov budúceho veku možno prekvapí hodnota dogmy, ktorá sa bez rozlišovania prisudzuje všetkému, čo pochádza z nemeckej filozofie: Marx, Nietzsche, Freud a mnoho ďalších intelektuálov našich čias.
Aby sme však neopúšťali našu vednú oblasť, nemôžeme urobiť nič iné, ako poukázať na nedôslednosť marxistických historikov, ktorí sa nazdávajú, že sa opierajú o históriu, ale upierajú jej, že za tých stopäťdesiat či viac rokov urobila pokrok.
Koniec-koncov, veď už nežijeme za Galilea39...

39 Keby sa neboli spúšťali zo zreteľa výdobytky v erudícii na poli stredovekých dejín, v skutočnosti by práve ony boli postačili na to, aby sa teórie založené na „historickom materializme" od polovice nášho 20. storočia javili ako prekonané, práve tak ako v roku 1989 mohla byť prekonaná železná opona alebo berlínsky múr.

V.
Žaby a ľudia

Otroctvo je pravdepodobne tou civilizačnou skutočnos
ťou, ktorá najhlbšie ovplyvnila spoločnosť v staroveku. Keď však listujeme v školských učebniciach, musíme sa pozastaviť nad tým, s akou bizarnou diskrétnosťou sa v nich o otroctve hovorí. Ak ide o zánik otroctva na samom začiatku raného stredoveku alebo o jeho náhle znovuzrodenie na počiatku 16. storočia, pri tejto tematike sa učebnice správajú mimoriadne zdržanlivo. Ak si niekto kráti chvíľu, tak ako sme to urobili my, a prezerá si školské učebnice určené pre druhý stupeň základných škôl, skonštatuje, že ani jedna z nich neupozorňuje na progresívny zánik otroctva, ktorý sa začal počnúc 4. storočím. Stredoveké nevoľníctvo vykresľujú pomocou veľmi prísnych pojmov, ale v tichosti obchádzajú pomerne paradoxný návrat k otroctvu v 16. storočí.
Jednoducho zmýšľajúci človek sa veru má čomu čudovať; len ťažko sa dá poprieť fakt, že antická spoločnosť považovala otroctvo za prirodzené a potrebné. V poslednej etape rímskeho cisárstva (a toto obdobie sa zhoduje s nástupom kresťanstva) taký Seneca síce poukázal na to, že otrok je človek (je to nanajvýš osobná úvaha, ktorá vyžaruje z veľkolepého ducha; vo svojej dobe bol výnimkou a rozsudku smrti unikol len tak, že spáchal samovraždu), ale faktom zostáva, že otroctvo pretrvalo až do obdobia, ktoré sa nazýva raným stredovekom. Historici zaoberajúci sa starovekým Rímom v ňom nevideli o nič väčšie zlo ako

samotní Rimania a počas dlhého obdobia, keď pretrvával výhradný a bezpodmienečný obdiv ku klasickému staroveku, to znamená od 16. storočia až do našich dní, sa nenašiel nikto, kto by odhalil túto obrovskú morálnu priepasť v spoločnosti, ktorú nám tak veľmi dávali za príklad. Sám Bossuet si dal za úlohu dokázať, že otroctvo vyviera „z prirodzeného práva". Naproti tomu sa však všetci pohoršovali nad stredovekým nevoľníctvom, ktoré charakterizovalo tie temné storočia, keď vládla nevedomosť a tyranstvo. Napokon, ešte aj dnes sa nájde pár vzdelancov (odborníkov), ktorí v očividnej snahe zjednodušiť problematiku prekladajú slovo servus v textoch z 12. storočia slovom otrok. Tým formálne protirečia dejinám práva a zvykom čias, ktoré spomínajú, ale si zase zabezpečujú morálnu pohodlnosť. Iní sa zas vyjadrujú jemnejšie, napríklad ako istý vedec, ktorý hovorí o otroctve praktizovanom v moslimskom svete a vyhlasuje, že aj iní obyvatelia stredomorských pobreží v karolínskej epoche určite museli kupovať a predávať otrokov. Je výraz „určite museli" prijateľný z hľadiska historickej presnosti?40
Nebudeme sa však pozastavovať nad podobným fantazírovaním. Fakt je, že neexistuje spoločná miera pre starovekého otroka (servus) a stredovekého nevoľníka (takisto servus). Lebo ten prvý je vec a druhý je človek. Význam ľudskej osoby prešiel od antických čias do stredovekých zmenami. Zmeny nastávali pomaly, pretože otroctvo bolo hlboko zakotvené v mravoch spoločnosti,

40 Neprijateľnejší je o to väčšmi, že sa nám zachovali stopy - je pravda, že sú ojedinelé - po predaji a nákupe otrokov v moslimskom Blízkom východe. Odozvy naň nachádzame napríklad v prvopisoch marseillských notárov priamo v 13. storočí. To nepopierateľné dokazuje, že obchodníci z južného Francúzska udržiavajúci styky s berberskými krajinami sa neváhali podieľať na obchode, ktorý Cirkev výslovne zakázala a dobové mravy odsudzovali. Ale v tom prípade sa s otrokmi v Marseille obchodovalo v rovnakých rozmeroch a za rovnakých podmienok aj koncom 19., ba i začiatkom 20. storočia. Vtedy ho praktizovali niektorí námorní dopravcovia bez pevných morálnych zásad, ktorí nebrali do úvahy verejné zákony a neskôr ani všeobecný zákaz otroctva.

a zvlášť tej rímskej, no mutáciám sa nedalo vyhnúť. Ich dôsledok je,
že nikto nebude môcť ďalej praktizovať s čistým svedomím otroctvo, ktoré je možno najhlbšie zakoreneným pokušením ľudstva.
Nahradenie otroctva nevoľníctvom je bezpochyby tým spoločenským faktom, ktorý najvýraznejšie podčiarkuje zanikanie vplyvu rímskeho práva a rímskeho zmýšľania v západnej spoločnosti počnúc 5. až 6. storočím. Keď marseillský kňaz Salvianus v čase rozpadu Rímskej ríše povedal, že „jediným zbožným želaním Rimanov (rozumejme národov, ktoré si Rím
podmanil) je už nikdy viac neupadnúť pod rímske jarmo", vy
jadril tým pocit oslobodenia blízky tomu, čo zakúšajú dnešné dekolonizované národy. Tieto dve situácie sú v skutočnosti rovnocenné (pritom nespúšťame zo zreteľa rozdiely, ktoré nemožno obísť: ktorý historik by sa odvážil obhajovať tézu, že dejiny sa opakujú?). Sebauvedomenie národa, ktorý sa oslobodil od rímskeho imperializmu, od jeho inštitúcií, štátnych úradníkov a kupcov, je presne tým uvedomením, ktoré v súčasnosti zažíva mnoho národov v Afrike a Ázii.
Napriek pozitívnemu prínosu rímskej kolonizácie, ktorý možno vysoko oceňovať a ktorý nakoniec práve jej obete aj oceňovali, sa po rozpade tohto kolonizovaného sveta uvoľnilo miesto pre pôvodné zvyklosti rôznych západných národov. Ich spriaznenosť s „barbarmi" bola očividná. Keltské a germánske národy poznali otroctvo iba vo veľmi zjemnenej podobe a v tej forme neprichádzalo do rozporu s kresťanstvom. Preto je stredoveký nevoľník osobou a ako s osobou sa s ním zaobchádza; jeho pán nemá moc rozhodovať o živote a smrti, ktorú mu prisudzovalo rímske právo. Nevoľníctvo je čímsi viac ako určenou právnou kategóriou; je to stav, ktorý sa viaže na výslovne vidiecky a sedliacky spôsob života. Riadi sa podľa požiadaviek poľnohospodárstva a predovšetkým podľa nevyhnutnej stálosti, ktorú predpokladá obrábanie pôdy. V spoločnosti, ktorá vzniká v 6. až 7. storočí, sa život organizuje okolo pôdy živiteľ-

ky a nevoľník je ten, od ktorého sa vyžaduje stálosť. Musí sa zdržiavať na panstve, predpokladá sa, že ho bude zveľaďovať, rýľovať pôdu, kopať, siať a tiež zbierať úrodu; má síce zákaz pôdu opustiť, ale vie, že dostane svoju časť úrody. Inak povedané, pán ho nemôže zo svojho majetku vyhostiť, ale ani nevoľník nemôže „zdúchnuť". Nevoľníctvo vytvára práve túto osobnú spätosť človeka s pôdou, na ktorej žije, lebo nevoľník má okrem iného všetky práva slobodného človeka: môže sa ženiť či vydávať, založiť si rodinu, pôda, ktorú obrába, sa po smrti dostáva deťom, ako aj majetok, ktorý nadobudol počas života. Zdôrazňujeme, že pán má rovnaké povinnosti ako nevoľník, aj keď je jasné, že v inom meradle. Svoju pôdu totiž nemôže ani predať, ani odcudziť, ani opustiť.
Vidíme, že postavenie nevoľníka nemá nijaký spoločný rozmer s postavením otroka a radikálne sa od neho odlišuje. Otrok nemal právo ženiť sa, ani založiť si rodinu, ani hrdiť sa ľudskou dôstojnosťou v akejkoľvek oblasti života. Bol predmetom, ktorý sa mohol predať alebo kúpiť a ktorý spadal pod neohraničenú moc iného človeka, svojho pána.
V pamäti ľudí mojej generácie sa pri výraze „stredoveký nevoľník" vybaví asociácia na dlhotrvajúci žabí koncert. Podľa našich školských učebníc totiž nevoľníci trávili prevažnú väčšinu času tak, že kántrili v rybníkoch kŕkajúce žaby, a tak ich umlčali, lebo bránili pánom v spánku. To, že bájka podobného absurdného razenia si našla publikum - veď v textoch sa začala spomínať od 17. storočia -, dokazuje istú prevahu predstavivosti nad racionálnom. Nikto sa nesnažil zistiť, čo zapríčiňovalo väčší hluk, či žaby (pripusťme, že sa dali umlčať), alebo ľudia, ktorí s vervou tieto žaby zabíjali.
O tomto človeku pripútanom k pôde, o tejto anonymne] bytosti žijúcej v ústraní, ktorú dobové texty nespomínajú, sa už popísalo mnoho kníh. To, že texty o ňom mlčia, je však len čiastočná pravda, lebo pozorné preskúmanie našich archívnych do-

kumentov by v mnohých prípadoch umožnilo ozajstnú rekonštrukciu dejín nevoľníkov. Práve to dôkladne a talentovane urobil historik Jacques Boussard.41 Po preštudovaní diplomatára v roncerayskom opátstve rekonštruoval históriu istého nevoľníka - Constanta Le Rouxa. Je to pravý našinec, pochádza z nespočetného potomstva všetkých tých Le Grandovcov, Le Fortov-cov a Le Rouxovcov.42 Aj keď sú ich životy a činnosť akokoľvek skromné, vynárajú sa prostredníctvom skúmania na prvý pohľad bezvýznamných dokumentov - doznaní, sčítaní obyvateľstva, zmlúv, donačných listín, výmen atď, ktorých bohatstvo ešte zďaleka nie je vyčerpané.
Nevoľník pána z Chantoceaux a z Anjou Constant Le Roux žil v posledných rokoch 11. storočia. Pracoval so zápalom a usilovnosťou a okrem toho bol nadaný inštinktívnou prefíkanosťou, vďaka ktorej nezanedbal nijakú príležitosť rozšíriť si svoj kúsoček zeme. Mníšky z kláštora v Ronceray mu zverili dozor nad vínnou pivnicou blízko kostola Saint-Evroult a takisto vinice na mieste zvanom Doutre. Neskôr mu grófka z Anjou darovala ďalšiu pivnicu blízko angerských hradieb. Rehoľníčky z Ronceray, ktorým niekto v záveti poručil dom, pekáreň a vinice nachádzajúce sa v bezprostrednej blízkosti Constantovej pivnice smerom k chanzéskej bráne, usúdili, že by bolo praktické poveriť ho doživotne správou všetkých majetkov. O čosi neskôr tento podiel zaokrúhlili a pridali k nemu pozemky v Espau, zahŕňajúce lúky a pasienky. Milý Constant sa oženil a čoskoro sa mu zunovalo spravovať čosi, z čoho mal len polovičný úžitok. Toľko naliehal, až sa mu nakoniec podarilo s mníškami vy-jednať, že mu svoju pôdu dali do prenájmu, čo bolo preňho oveľa výhodnejšie. Jednu vinicu v Beaumonte, ktorú obrábal, si

41	Jacques Boussard v „La vie en Anjou du IXe au XIHe siècle", Le Moyen Age,
zv ĽVI, 1950, s. 29 - 68.
42	Veľmi časté francúzske priezviská; obdoba nášho Kováča alebo Gajdoša
(pozn. prekl.).

rozšíril o dve jutra lúky v Roche-de-Chanzé. Keďže nemal deti, u rehoľníčok si vymohol, aby tieto pozemky pripadli synovcovi Gautierovi, kým jeho neter Izolda sa mala neskôr vydať za Rohota, hospodára opátstva. Jeho príbeh bol až do samotného konca typickým príbehom svojich čias, lebo na sklonku života vstúpil ako mních do kláštora v Saint-Aubin a jeho ženu prijali za rehoľníčku v Ronceray.
Dodajme, že pred očami toho, kto by sa zahĺbil do listín, by sa objavilo mnoho Constantov Le Rouxov s rovnakou vrodenou húževnatosťou, ktorí sa dopracovali k podobnému skromnému úspechu. Máme na mysli napríklad tú listinu, ktorú kedysi vystavovali v múzeu Dejín Francúzska, kde sa hovorilo o dvoch nevoľníčkach menom Aubereda a Romelda. Na konci 11. storočia (medzi rokmi 1089 a 1095) sa vykúpili z nevoľníctva tak, že na výmenu poskytli dom, ktorý vlastnili na tržnom námestí v Beauvais. To dostatočným spôsobom dokazuje, že nevoľníci (v tomto prípade nevoľníčky) vtedy mohli vlastniť.
Keďže taká bola skutočnosť, je zrejmé, že postavenie nevoľníka nebolo závideniahodné a že oslobodenie nevoľníkov bolo chvályhodným dielom. Tie najstaršie diplomatáre obsahujú mnoho oslobodzovacích listín, kde sa spomína raz sto, inokedy dvesto alebo päťsto nevoľníkov; v iných prípadoch je to iba jediná rodina, ba jeden-jediný človek. S nevoľníctvom to je ako s každým oklieštením ľudskej slobody: považovalo sa za znesiteľné dovtedy, kým predstavovalo protihodnotu, ktorú vnucujú životné potreby; stalo sa neznesiteľné, keď sa človek sám vedel postarať o prežitie. Sedliak mohol oceňovať fakt, že žije na panstve, z ktorého ho nikto nemôže vyhostiť. Keď si však vedel zarobiť na živobytie inde ako na panstve, ak sa cítil nadaný na túlanie sa po cestách a obchodovanie, zvolil si slobodu. Práve to sa dialo na konci 10. a v priebehu 11. storočia, teda najmä v období rozmachu miest. Tí, čo sa zhromaždili na území nového mesta, ktoré patrilo nejakému pánovi, v prvom rade od

neho žiadali úplnú slobodu pohybu, právo, ktoré sa nevoľní-kom odopieralo a pre kupcov bolo nevyhnutné.
Raz sa mi zdôveril starý robotník, ktorý celý život praco
val v poľnohospodárstve. Vek mu nedovoľoval pokračovať v práci a posledné dni svojho života mal stráviť v starobinci:
,Celý život som obrábal túto zem, a nikdy som z nej nevlastnil
ani jeden štvorcový meter." Keď porovnáme jeho osud s osudom stredovekého nevoľníka, takýto údel sa zdá nekonečne horší: nevoľník pracujúci na panskom majetku mal zaistené, že svoje posledné dni tam dožije v pokoji; v pravom slova zmysle nevlastnil nič, ale nemohli ho zbaviť užívania pôdy. Z tohto hľadiska mal k pôde ten istý vzťah ako jeho pán: pán nikdy nevlastní ako úplný, zvrchovaný vlastník, čiže tak, ako by sme to chápali dnes. Vlastníkom je totiž jeho potomstvo. On sám môže predávať alebo scudzovať len druhotný majetok, ktorý mu pripadol prostredníctvom osobného dedičstva, ale hlavné pozemky má právo len užívať.
Táto nezvyčajná koncepcia vzťahov človeka k pôde, do ktorých nezasahuje pojem vlastníctva v úplnosti a celistvosti, je špecifickou črtou daného obdobia. Charakteristika rímskeho práva - vlastníctvo, právo „užívať a zneužívať" - v našich stredovekých obyčajoch neexistuje. Tieto obyčaje poznajú len užívanie. Dokonca ešte aj užívanie je väčšinou zaťažené mnohými záväzkami: sedliak má právo pásť svoj dobytok v panskom lese, má právo odoberať si drevo na stavbu alebo pre domácnosť atď Všemohúca obyčaj takto riadi pravidlá hry vzájomných závislostí, ktorá robí zo stredovekej spoločnosti extrémne hustú sieť. V očiach historikov sa javí ako zložitá, no taká bola aj pre súčasníkov; bolo potrebné radiť sa so starešinami kraja, aby sa dalo rozhodnúť v rôznych sporoch a zistiť, akým spôsobom zvyk danej lokality upravoval taký a taký problém. V tom je ďalší základný rozpor medzi antickou a stredovekou spoločnosťou. Pre
nás, ktorí sa nechávame formovať rímskym právom, to okrem

toho predstavuje nevýslovnú prekážku v chápaní spôsobu akým sa v stredovekých časoch vytvárali vzťahy človeka k človeku a človeka k pôde. Zvyšky zvykového práva, ktoré sa v niektorých vidieckych oblastiach udržiavali počas celého 19. ba i na začiatku 20. storočia, zanechali na seba spomienku iba v jazyku (pojmy ako vaine pâture - vypásanie43, hájený les atď.).
Príklad dediny Counozouls v kraji Aude, ktorý sme uviedli v Dejinách meštianstva44, dokonale ilustruje podstatný rozdiel medzi feudálnym užívaním a vlastnením „na rímsky spôsob". Obyvatelia tejto dediny si zachovali užívacie práva, ktoré vlastnili odnepamäti, na les, ktorý obklopoval obec, a to napriek občianskemu zákonníku, vo všeobecnosti a presnejšie napriek zbierke zákonov o lesoch, ktorá od roku 1827 právne upravuje podmienky využívania lesov. Keď priemyselník menom Jodot, nový majiteľ týchto lesov, ktorý ich odkúpil od Rochefoucauldovcov,45 chcel, aby dedinčania rešpektovali jeho zákonité právo nakladať so svojím majetkom, narazil na ich zarytý odpor. Ešte dnes možno o obyvateľoch dedinky Counozouls povedať, že žijú v úplnom stredoveku - tentoraz však bez zneužitia tohto pojmu! Aby to dosiahli, museli však dokázať, že majú nezvyčajného ducha vzájomného porozumenia a súdržnosti, a dokonca zašli až tak ďaleko, že sa vyhlásili za „slobodnú republiku" a vyslali spomedzi seba človeka do Toulouse, aby sa mohli lepšie obraňovať a udržať si užívacie práva na les, ktoré im zaisťovali prosperitu.

43	Podľa tohto práva mali dedinčania nárok na to, aby sa ich stáda pásli na
neohradených pozemkoch, z ktorých sa pozbierala úroda, až do nasledujúceho
osiatia (pozn. prekl.).
44	Régine Pernoud : Histoire de la bourgeoisie en France: Ed. du Seuil, 1962, zv.
IL, s. 588 - 589
45	Ako aj iní bývalí feudáli, aj Rochefoucauldovci naďalej tolerovali užívacie
práva, ktoré sedliaci využívali na ich pozemkoch odnepamäti až do revolúcie.

Pripútanie k nevoľníctvu v našich západných krajinách ■edsa len hralo v sedliakov prospech. V krajinách strednej a vý
chodnej Európy sa slobodný sedliak vystavoval všetkým možným rizikám a neistote, ktorú dobre pozná veľká časť afrických alebo ázijských sedliakov. Napríklad v slovanských krajinách sa forma nevoľníctva, ktorá bola oveľa tvrdšia ako nevoľníctvo sedliakov v stredoveku v západných krajinách, zrodila až oveľa neskôr, v osvieteneckom období a v novoveku. V 14. storočí sedliaci prakticky majú v svojej moci pôdu, ktorú obrábajú, k čomu svojím podielom prispelo aj oslabenie šľachty. Avšak počnúc 17. storočím, predovšetkým vo Francúzsku (a od 16. storočia v Anglicku), sa spôsob odovzdávania pôdy ďalším generáciám vyvíjal a menil. Privlastňovanie si pôdy, ktoré skonštatoval Jean-Jacques Rousseau, nemá pôvod, ako sa nazdával on, v tom, že pôvodne spoločné majetky sa prehradili plotmi (napríklad v Anglicku sa boj vyostril práve pre ploty), ale preto, že obrábateľná pôda bola počnúc dobou starého režimu predmetom predaja a kúpy. Vo feudálnych časoch sa nemohla ani kupovať, ani predávať, a ak áno, tak len vo veľmi obmedzenej miere. Preto najmä v blízkosti miest sa často stávalo, že tí, ktorí peniaze mali, obchodníci, členovia parlamentu, kráľovskí úradníci, skupovali pôdu, kým sedliak, ktorý bol od tej chvíle ochraňovaný len slabo, na tom tratil.
Vyčerpávajúci rozbor tejto otázky by si vyžadoval hotovú prednášku o dejinách práva. Nebudeme však túto tému doširoka rozvádzať. Aby sme sa vrátili k nevoľníctvu, spomedzi iných nevýhod spomeňme to, že v tak veľmi hierarchizovanej spoločnosti, ako bola stredoveká spoločnosť, nevoľnícky údel implikuje podradené postavenie, v istom zmysle porovnateľné s postavením, ktoré mal ešte donedávna u nás miešanec. Oženiť sa s nevoľníckou znamenalo pre slobodného človeka, najmä ak bol šľachticom, stratu postavenia a cti. V čase, keď sa predpokladalo, že spoločenská skupina má právo rozhodovať o jednotlivcovi a naopak, taký nerovný zväzok zapríčiňoval napätie.

Pochopiteľne, ľudia sa usilovali oslobodiť z nevoľníctva, napríklad pomocou peňažných prostriedkov. Aj Cirkev, ktorá mohla nakladať s financiami, veľmi podporovala oslobodzovanie nevoľníkov. Za všetky príklady spomeňme oslňujúci prípad Sugera, syna nevoľníka, ktorý bol v opátstve Saint-Denis spolužiakom samého budúceho kráľa Ľudovíta VI. V školských laviciach sa medzi nimi zrodilo priateľstvo, ktoré ukončila až smrť. Vošlo už do všeobecnej známosti, že Suger sa stal potom opátom v Saint-Denis a neskôr, počas krížovej výpravy Ľudovíta VIL, spravoval kráľovstvo. Po návrate ho Ľudovít VIL vyhlásil za „otca vlasti".
Nech boli výhody a nevýhody nevoľníctva akékoľvek, stredoveké nevoľníctvo a znovuzrodenie otroctva, ku ktorému náhle došlo v 16. storočí v amerických kolóniách, oddeľuje hlboká priepasť. Lebo v prípade 16. storočia naozaj ide o otroctvo. Ľudské osoby sa považovali za veci a tak sa s nimi aj zaobchádzalo, predávali ich a prepravovali tak ako náklady s bežným tovarom. Pre obdobie klasicizmu je charakteristický práve návrat k otroctvu, ktorý podmienila koloniálna expanzia. A nedá sa povedať, že humanizmus, ktorým sa toto obdobie honosilo, venoval čo i len štipku pozornosti časti ľudstva, na ktorú uvrhli jarmo otroctva ako v antickom staroveku.
Nemožno však pochybovať o tom, že oživenie antického vplyvu zohralo istú úlohu pri ospravedlnení tohto neospravedlniteľného obchodu. Počas sporov, v ktorých od 16. storočia stáli dominikáni ako Bartolomej de Las Casas či Vitoria proti právnikom zo Salamanky, sa títo znalci práva opierali o príklad Pax Romana, aby popreli argumenty rehoľníkov, ktorí pred španielskym kráľom obžalúvali nespravodlivosť dobyvačných vojen a otrokársku politiku.46 Ich úsilie nezabránilo európskym

46 Pozri dielo od M. Mahn-Lota: La Découverte de l'Amérique. Paríž : Flammarion, edícia «Questions d'histoire", 1970, č. 18, predovšetkým s. 83 a ďalej. Obohacujúcim čítaním budú aj texty, ktoré autor preložil a opatril úvodom: B. de Las Casas: l'Évangile et la Force. Ed. du Cerf, 1964.

národom, aby si nepodmanili americké, africké a čiastočne aj ázijské národy s cieľom vyťažiť z nich ekonomický a politický prospech. S postupom času sa situácia vyvinula tak, že význam jednotlivých štátov sa hodnotil podľa ich koloniálnej moci. To všetko za cenu vojen, ktoré boli čoraz tvrdšie, a vďaka metodickému organizovaniu obchodu s africkými černochmi, ktorých v hromadných nákladoch vozili na Nový kontinent, aby obrábali napríklad polia s cukrovou trstinou na Antilách. To bol preslávený „trojuholníkový obchod": najmä anglickí, ale aj francúzski, španielski, portugalskí veľkoobchodníci nakupovali černochov na africkom pobreží, aby ich predávali majiteľom plantáží na Antilách či v Guayane. Na tomto mieste by sme mali ešte pripomenúť veľké genocídy najmä v 19. storočí, ktoré sa začali metodickým vyhladzovaním severoamerických Indiánov. A ak na konci 20. storočia juhoafrický apartheid pôsobil ako neprípustný anachronizmus, nebude nezaujímavé spomenúť, že v krajinách ako Austrália a Nový Zéland si otázku apartheidu vôbec nekládli: takmer všetko domorodé obyvateľstvo bolo vyhubené.47
Aby sme sa vrátili k Francúzsku a ku klasicistickému obdobiu, stačí spomenúť Colberta a Kráľa Slnko, ako vo Versailles s čistým svedomím dávali právne upravovať otázky, ktoré sa týkali podmienok otrokov na Antilách, a ako zakladali či podporovali obchodné spoločnosti, prostredníctvom ktorých sa organizoval obchod s otrokmi. Výsledkom boli hojnosťou oplývajúce mestá ako Bordeaux, Nantes, La Rochelle. Aby sme neboli nespravodliví, dodajme, že jedine Francúzsko vypracovalo akýsi zákonník, ktorý mal tendenciu ochraňovať čiernych otrokov. Bolo to inak silne zidealizované opatrenie, keď si uvedomíme,

Na požiadanie pánov veľvyslancov Austrálie a Nového Zélandu upresňu
jeme počty obyvateľstva: Austrália má 12 miliónov obyvateľov, z toho 150 000 abo-ngénov (domorodci, pôvodní obyvatelia); podľa sčítania ľudu z roku 1961 má Nový Zéland 2,5 milióna obyvateľov, z toho 168 000 aborigénov. Nechávame na čitateľovi, aby sám posúdil tieto číselné údaje.

že dohliadaním nad tým, či sa dodržiava, boli poverení práve belosi. Vieme, že takýto stav vecí trval až do prvého skutočného prílivu oslobodzovania, ktorý priniesla revolúcia v roku 1848. Po udalostiach v roku 1793 sa otroctvo zrušilo len na veľmi krátky čas v textoch, ktoré zostali bez akéhokoľvek praktického dôsledku. Je známe, že v anglosaských oblastiach otroctvo prežívalo až do vojny Juhu proti Severu a v Brazílii malo ešte dlhšie trvanie.

VI.
Žena bez duše

V roku 1975, ktorý bol „rokom ženy", sa odvolávky na stredovek množili strhujúcim tempom. Obraz stredoveku a temných čias, z ktorých temnôt človek vychádza tak, ako vychádza najavo pravda, sa vtláčal do každého rozmýšľajúceho vedomia a poskytoval základnú tému na všetky možné debaty, kolokvia, sympóziá a semináre. Keď som raz v spoločnosti spomenula meno Eleonóry Akvitánskej, zaraz sa mi dostalo nadšeného uznania. „Aká obdivuhodná osobnosť!" zvolala jedna z prítomných dám. „A žila v takom čase, keď ženy nemysleli na nič iné, len na rodenie detí..." Poznamenala som, že na to myslela zrejme aj Eleonóra, lebo porodila desať detí, a keď zoberieme do úvahy, akou osobnosťou bola, nemohlo sa to prihodiť prostým nedopatrením. Po týchto slovách nadšenie opadlo.
Postavenie stredovekej ženy vo Francúzsku je dnes takpovediac novou témou. Venovalo sa mu len málo serióznych štúdií a možno tvrdiť, že sa dajú spočítať na prstoch jednej ruky. Spoločnosť Jeana Bodina, z ktorej vychádzajú také znamenité práce, vydala v rokoch 1959 - 1962 dva obsažné zväzky (346 a 770 strán) o žene. Postupne sa tu podrobne skúmajú všetky civilizácie. Veľmi erudovane sa tu študuje postavenie ženy v siamskej spoločnosti, či ženy v rôznych právnych systémoch zaznamenaných v klinovom písme, alebo miesto ženy v mále-kovsko-magrebskom práve, ale vzhľadom na náš stredoveký Západ tu nájdeme iba desať strán týkajúcich sa cirkevného prá-

va, ďalších desať strán o období medzi 13. a 17. storočím, potom štúdiu venovanú klasicistickým časom až po občiansky zákonník, inú štúdiu o franskej monarchii a podrobnejšie práce o stredovekom Taliansku, Belgicku a Anglicku. A to je naozaj všetko. Feudálne obdobie sa obišlo s mlčaním.
Takisto nemusíme vynakladať márnu námahu a hľadať v zborníku štúdiu o žene v keltskej spoločnosti. Isté však je, že u Keltov žena zastávala rolu, ktorá kontrastovala s úlohou vyhradenou žene spoločnosťami klasického grécko-rímskeho typu. Čo sa týka Keltov, dnešní historici sa nazdávajú, že postavenie keltskej ženy a muža sa nachádzalo na úrovni prísnej rovnosti, lebo ani jeden, ani druhý sa nikdy nespomínajú. Keltom sa teda nadobro odmietlo právo na existenciu.
Predsa len mi neodbytne prichádza na um obraz; naskytla sa mi už inak príležitosť spomenúť ho inde.48 Nie je zaujímavé, že vo feudálnych časoch bola kráľovná korunovaná tak ako kráľ, väčšinou v Remeši, inokedy v iných katedrálach na kráľovskom území (napríklad Margaréta Provensálska v Sens), no vždy prijala korunu z rúk remešského arcibiskupa? Inak povedané, korunovácii kráľovnej sa prisudzoval taký istý význam ako korunovácii kráľa. Poslednou korunovanou kráľovnou bola Mária Medicejská. Korunu prijala vskutku dosť neskoro, až v roku 1610, presne v predvečer vraždy svojho manžela Henricha IV. Ceremónia prebehla v Paríži podľa zvyku, ktorý sa zakorenil v predchádzajúcich storočiach (pre anglicko-fran-cúzske vojny preniknúť do Remeša si vtedy vyžadovalo priam vojenský výkon). Inak, počnúc týmito stredovekými časmi (daný pojem v tomto kontexte používame ako protiklad k feudálnym časom), korunovácia kráľovnej nemala taký význam ako korunovácia kráľa. Šlo o obdobie, keď vo Francúzsku zúrila chronická vojna (preslávená storočná vojna), vojenské potreby

Histoire de la bourgeosie, cit. dielo, zv. II., s. 30 - 31.

postupom času predčili všetky ostatné záujmy a kráľ bol predovšetkým hlavou armády. Tento stav sa vyvinul nakoniec tak, že v 17. storočí kráľovná doslova zmizla zo scény v prospech favoritky. Aby sme sa o tom presvedčili, stačí pripomenúť osud Márie Terézie alebo Márie Leszcynskej. Keď posledná kráľovná a nebol to nik iný ako Mária Antoinetta, chcela uchopiť do vlastných rúk malý podiel moci, dostala príležitosť, aby sa za to ka-jala (pre presnosť musíme dodať, že posledná favoritka Madame Du Barry nasledovala poslednú kráľovnú na popravisko).
Vďaka tomuto rýchlemu prehľadu postavenia kráľovien si môžeme vytvoriť pomerne dôkladnú predstavu o tom, čo sa robilo so všetkými ženami. Miesto, ktoré v spoločnosti zastávali, a ich vplyv na dianie sa k sebe mali presne ako dve paralelné priamky. Kým Eleonóra Akvitánska alebo Blanka Kastílska skutočne panovali nad svojím storočím, v prípade kráľovej neprítomnosti, choroby či smrti vládli bez akejkoľvek diskusie, mali svoj sekretariát a pisárov, vdovský dôchodok a pole osobných aktivít (čo by dnes to najfeministickejšie hnutie mohlo považovať za plodný príklad), žena v časoch klasicizmu je odsunutá do pozadia, svoj vplyv môže vyžarovať už len neoficiálne a najmä je vylúčená z akýchkoľvek politických a administratívnych funkcií. Predovšetkým v latinských krajinách sa dokonca považuje za neschopnú vládnuť, neschopnú zdediť léno alebo územie, a navyše podľa nášho zákonníka i mať akékoľvek právo na svoj osobný majetok.
Ako vždy, fakty a ich význam treba hľadať v dejinách práva. Povedané inými slovami, tam možno nájsť príčinu úpadku, ktorý v 19. storočí predovšetkým vo Francúzsku vyústil do úplného zániku ženskej roly. Jej vplyv sa zmenšoval úmerne k tomu, ako silnelo rímske právo v právnických kanceláriách, potom v inštitúciách a nakoniec v mravoch. Ide o progresívne ustupovanie do pozadia a jeho základné etapy sa aspoň v prípade Francúzska dajú veľmi ľahko sledovať.

Fakt, že prvé nariadenie, ktoré vyraďuje ženu z následníctva na trón, prijal Filip IV. Pekný, je pomerne prekvapujúci. Je pravda, že naňho mali silný vplyv právnici z južného Francúzska, ktorí na začiatku 14. storočia doslova zaplavili francúzsky dvor. Ako typickí predstavitelia mestskej buržoázie, a najmä meštianstva z intenzívne obchodujúcich južanských miest, so skutočne intelektuálnou nenásytnosťou opätovne objavovali rímske právo. Toto právo, ktoré bolo koncipované pre vojakov, úradníkov a obchodníkov, udeľovalo vlastníkovi ius utendi et abutendi, teda právo užívať a zneužívať. Také právo v zásade odporovalo vtedajšiemu zvykovému právu, ale bolo nanajvýš priaznivo naklonené ľuďom, ktorí vlastnili najmä hnuteľné bohatstvo. Takáto legislatíva sa im v porovnaní s jestvujúcimi obyčajmi logicky pozdávala omnoho nadradenejšia a schopnejšia zabezpečovať a garantovať majetok, prepravu tovaru a obchodovanie. Rímske právo, ktorého vplyv sa znovu objavoval v talianskych mestách a predovšetkým v Bologni, s nadšením študovala nielen mestská buržoázia, ale aj všetci, ktorí v ňom videli nástroj centralizácie a autority. Vo veľkej miere nieslo stopy svojho imperialistického pôvodu a - odvážme sa vysloviť to slovo - aj ko-lonialistického. Bolo právom par excellence pre tých, ktorí chceli potvrdiť centrálnu autoritu štátu. Preto ho požadovali, prijímali a rozširovali tie veľmoci, ktoré sa v tom čase usilovali o centralizáciu - najprv cisár a neskôr pápežstvo. Cisár Fridrich II. Staufský, ktorý mal sklon správať sa ako monarcha, z neho v polovici 13. storočia urobil zákony spoločné pre všetky germánske krajiny. Univerzita, ktorú založil v Neapole - jediná, ktorú smeli cisárovi poddaní od tej chvíle navštevovať -, ponúkala štúdium rímskeho práva, takže práve rímske právo riadilo inštitúcie a mravy germánskych krajín v čase, keď ho Západ ešte neuznával.49 Na parížskej

4' Nemecky hovoriace krajiny takto paradoxne utváralo rímske právo, no vo Francúzsku - či sa to páči, alebo nepáči tým, ktorí sú naďalej silno pripútaní k mýtu latinskej rasy - mravy formovali obyčaje, o ktorých sa mnohí nazdávajú, že su germánske, ale ktoré by sa mali skôr nazývať keltské.

univerzite sa štúdium rímskeho práva zavádza až v priebehu 17 storočia práve preto, lebo bolo cisárskym právom. Je pravda, že sa už omnoho skôr vyučovalo v Toulouse a podporované nadšením, s akým sa v 16. storočí prijímala antika, začalo presakovať do mravov a od základu meniť obyčaje a zmýšľanie vo Francúzsku.
Rímske právo však nie je priaznivo naklonené ani žene, ani dieťaťu. Je to monarchistické právo a pripúšťa len jeden-je-diný pojem. Je ním právo, ktoré má páter familias, otec, vlastník a domáci veľkňaz, hlava rodiny. Má posvätnú a v každom prípade bezhraničnú moc, čo sa týka detí: panuje nad nimi právom života a smrti. To isté platí aj pre jeho ženu napriek obmedzeniam, ktoré sa zaviedli neskôr, v časoch druhého cisárstva.
Tým, že sa právnici ako Dumoulin opierali o rímske právo, svojím vyučovaním a zmluvami prispeli jednak k tomu, že sa rozšírila moc centralizovaného štátu, a jednak k tomu - a to nás zaujíma -, že sa obmedzila sloboda ženy a jej možnosti konania, najmä v manželstve. Toto právo malo taký silný vplyv, že vek plnoletosti, ktorý vo väčšine obyčajov predstavoval dvanásť rokov u dievčat a štrnásť rokov u chlapcov, sa v 16. storočí zvýšil na hranicu stanovenú Rímom, čiže dvadsaťpäť rokov (v Ríme plnoletosť nič neznamenala, lebo moc otca nad deťmi zostávala v platnosti po celý život rodiča). Šlo o zjavný krok späť, lebo obyčajové právo umožňovalo už mladistvému človekovi získať skutočnú samostatnosť, no bez toho, aby mu odnímalo solidárnu pomoc rodiny. V tejto štruktúre mal otec správcovskú, a nie vlastnícku autoritu: nebolo v jeho moci vydediť najstaršieho syna. V šľachtických či neurodzených rodinách upravovala prevod majetkov obyčaj, a to takým spôsobom, ktorý výstižne poukazuje na moc, akú si žena udržiavala v súvislosti s tým, čo jej naozaj patrilo. V prípade úmrtia oboch manželov bez priameho dediča majetok pochádzajúci od otca poputoval k otcovskej rodine, ale majetok pochádzajúci od matky sa vrátil materskej rodine podľa chýrečného príslovia obyčajového práva: paterna paternis, materna maternis.

V 18. storočí už možno konštatovať, že tento pohľad prešiel rozhodujúcim vývojom. Deti sa považujú za neplnoleté až do veku dvadsiatich piatich rokov a zostávajú v moci otca. Charakter vlastníctva, ktorý smeruje k monopolu otca, sa tým len posilňuje. Napoleonov zákonník vykonal na nariaďovacej časti tohto zákona poslednú úpravu a snahám, ktoré sa začali posilňovať po skončení stredovekého obdobia, tak dal imperatívny význam. Pripomeňme, že žena si musela povinne privlastňovať manželovo meno až od 17. storočia a že súhlas rodičov k sobášu ich detí sa stal nevyhnutný až po Tridentskom koncile, čiže v druhej polovici 16. storočia. Od toho istého času bolo potrebné aj cirkevné schválenie sobáša. K starobylému úsloviu z predchádzajúceho obdobia
Spoločné lôžko, jedlo, pitie -
také je manželské živobytie
sa pripojilo:
No Cirkev musí svoj súhlas dať.
Na tomto mieste sa priam núka príležitosť namietať, že predsa jestvovalo množstvo manželských zväzkov, ktoré vo feudalizme vznikli na základe dohody oboch rodín. Naozaj sa vyskytuje mnoho príkladov chlapcov a dievčat, prisľúbených jeden druhému, zasnúbených už od kolísky. Niektorí ľudia nelenili a vychádzajúc z tejto skutočnosti, vyabstrahovali argument, ktorý sa používa, keď niekto má v úmysle dokázať, že ženy vtedy neboli slobodné. Na to môžeme prirodzene odpovedať, že z tohto hľadiska sa chlapci a dievčatá ocitli na prísne rovnostárskej úrovni, lebo s budúcim manželom sa zaobchádzalo práve tak ako s budúcou manželkou. Avšak nedá sa poprieť fakt, že vtedy sa dialo to, čo sa deje ešte dnes v dvoch tretinách sveta, teda že manželské zväzky vo veľkej väčšine dohadovali rodiny. A v šľachtických či dokonca kráľovských rodinách tieto opatrenia tvorili určitú časť povinností pri narodení, lebo sobáš medzi dvoma dedičmi léna alebo kráľovstva sa považoval za najlepší spôsob na spečatenie

mierovej zmluvy, na zaistenie obojstranného priateľstva a takisto aj na plánovanie hojného dedičstva pre budúcnosť.
Proti týmto vnúteným zväzkom bojovala mocná inštitúcia, Cirkev. V cirkevnom práve sa znásobil počet príčin, ktoré mali za následok neplatnosť manželstva. Cirkev neprestala požadovať slobodu pre tých, ktorí sa zaväzujú jeden voči druhému, a často preukázala zhovievavosť, keď tolerovala prerušenie vnútených zväzkov - a musíme poznamenať, že oveľa častejšie vtedy ako neskôr. To je inak konštatácia, ktorá sa odvíja od prostej skutočnosti, že napredovanie v slobodnom výbere partnera všade sprevádzalo napredovanie v šírení kresťanstva. Dnes sa táto spravodlivo požadovaná sloboda zákonne uznáva práve v kresťanských krajinách, kým v moslimských krajinách alebo v krajinách Ďalekého východu sloboda, ktorú my vnímame ako najpodstatnejšiu, neexistuje alebo ju uznali len nedávno.50
To nás privádza k prehodnoteniu hesla o „Cirkvi ako ne-priateľke žien". Nebudeme sa pozastavovať nad súhrnnou problematikou tejto otázky, ktorá by si vyžadovala samostatnú knižnú publikáciu, a takisto sa nebudeme zapodievať evidentnými výmyslami,51 ktoré sa vyslovili na margo tejto témy. „Cirkev až v 15. storočí pripustila, že žena má dušu." Toto s najčistejším

50	„Moslimské zákony zakazujú žene to, čo žena dnes požaduje a čo nazýva
svojimi právami, lebo to predstavuje útok proti právam, ktoré boli udelené jedine
mužom." V roku 1952 sa takto v publikácii nazvanej Al Misri vyjadril šejk Hasanam
Machluf (pozri La Documentation française, č. 2418, 31. máj 1952, s. 4).
51	Keď sme redigovali túto prácu, nepovažovali sme za potrebné pripomenúť
pôvod týchto smiešnych tvrdení. Ale situácia je taká, že ešte nedávno (1989) ich mno-
hí opakovali, preto malé ujasnenie môže priniesť úžitok. Gregor z Tours v diele
História Francorum opisuje, ako jeden z prelátov na synode v Macone v roku 486 (kto-
rej sa Gregor nezúčastnil) poznamenal, že „na ženy by sa nemalo vzťahovať pome-
novanie homo" a slovu homo prisúdil v tomto kontexte reštriktívny význam latinské-
ho pojmu vir, Gregor dodáva, že „vďaka argumentom biskupov sa od tohto nespráv-
neho výkladu odvrátil" a tým sa „ukončila rozprava". No neskôr, v 18. storočí, auto-
ri Veľkej encyklopédie ťažili z tejto bezvýznamnej príhody (ktorú nezaznamenali ani
koncilové kánony), aby mohli tvrdiť, že žene sa odopierala ľudská podstata...

svedomím v ktorýsi deň tvrdila v rozhlase už neviemaká spisovateľka. Určite tak konala s tými najlepšími úmyslami, ale jej informovanosť vykazovala isté medzery! Podľa nej teda Cirkev počas dlhých stáročí krstila, spovedala a pripúšťala k prijímaniu Eucharistie bytosti bez duše! Napodiv, prvými mučeníkmi, ktorí sa začali uctievať ako svätci, boli ženy, a nie muži: svätá Agneša, svätá Agáta, svätá Cecília a mnoho ďalších. A ozaj smutné je, že takej svätej Blandine alebo svätej Geneviève chýbala nesmrteľná duša. A pritom jedna z najstarších malieb v ka-takombách (na Priscillinom cintoríne) znázorňuje práve Pannu s Dieťaťom, na ktorú upozornila hviezda a prorok Izaiáš. A nakoniec, komu teda veriť, či tým, čo vyčítajú stredovekej Cirkvi práve kult Panny Márie, alebo tým, ktorí si myslia, že Panna bola vtedy považovaná za bytosť bez duše?
Nebudeme sa teda pozastavovať nad podobnými nezmyslami a v tejto súvislosti pripomenieme, že niektoré ženy (ktoré nemali nijaké zvláštne privilégium vyplývajúce zo svojho rodinného pôvodu; dnes by sa dalo povedať, že pochádzali zo všetkých spoločenských vrstiev, čo dokazuje príklad pastierky z Nanterre), sa v stredovekej Cirkvi zásluhou svojej funkcie tešili nezvyčajnej autorite. Niektoré opátky boli hotovými feudálnymi zemepánmi a ich moc sa rešpektovala ako moc ostatných zemepánov; niektoré z nich nosili berlu ako biskupi, neraz spravovali rozľahlé územia s dedinami a s farami... Uveďme jeden príklad z tisícky: vďaka diplomatárom z 11. storočia môžeme sledovať vývoj Kláštora svätého Ducha Utešiteľa, ktorého predstavená bola Héloisa. Postačí, ak si listiny len zbežne prezrieme, a zistíme, že život predstavenej v tomto období obsahuje veľa administratívnych povinností. Znásobujú sa donácie a ich zásluhou možno v jednom prípade vyberať desiatok z vinice, v ďalšom zase mať právo na vyberanie poplatkov za ovos alebo obilie, inokedy používať stodolu či využívať právo na pasenie dobytka v nejakom lese... Činnosť predstavenej je teda činnosťou

správcu a poľnohospodára, ba i činnosťou zemepána. To znamená, že niektoré ženy prostredníctvom cirkevných funkcií disponujú aj v laickom živote takou mocou, ktorú by im mnoho mužov v súčasnosti závidelo.
Na druhej strane možno skonštatovať, že vtedajšie rehoľníčky, o ktorých, mimochodom, chýbajú seriózne štúdie, boli väčšinou ženy s nezvyčajne vysokým stupňom vzdelania, ktoré mohli v poznatkoch súťažiť s ešte vzdelanejšími mníchmi tých čias. Héloisa ovládala gréčtinu a hebrejčinu a vyučovala tieto jazyky mníšky. Rukopis z 10. storočia, obsahujúci šesť veršovaných komédií, ktoré napodobňujú Terentia, pochádza zo ženského opátstva v Gandersheime. Autorstvo komédií sa pripisuje známej predstavenej Hrotsvithe; jej vplyv na rozvoj literatúry v germánskych krajinách je dobre známy. Tieto komédie, čo pravdepodobne hrali rehoľníčky, sa z hľadiska dejín divadla považujú za dôkaz školskej tradície, ktorá neskôr prispela k rozvoju divadla v stredoveku. Pri tejto príležitosti doplníme, že mnoho mužských a ženských kláštorov sa zaoberalo vyučovaním detí z daného kraja.
Takisto s prekvapením možno konštatovať, že najznámejšia encyklopédia 12. storočia vyšla z pera rehoľníčky - predstavenej Herrady z Landsbergu. Práve zo slávnej Záhrady rozkoší, Hortus deliciarum, čerpali vzdelanci najoverenejšie informácie týkajúce sa vtedajšieho stavu technických odvetví. To isté by sa dalo povedať o dielach preslávenej Hildegardy z Bingenu. A ďalšia rehoľníčka z 13. storočia, Gertrúda z Helfty, nám vykladá, ako veľmi sa potešila, keď opustila stav „gramaticky" a prešla do stavu „teologicky", teda keď absolvovala cyklus prípravného štúdia a dostala sa do vyššieho cyklu, ako to vtedy bolo zvykom na univerzitách. To dokazuje, že ešte v 13. storočí sú ženské kláštory tým, čím boli od čias svätého Hieronyma, ktorý založil prvý ženský kláštor - spoločenstvo v Betleheme. Boli domom modlitby, ale aj ohniskami náboženskej vedy, exegézy,

vzdelania. Študovalo sa predovšetkým Sväté písmo a základy teologického a svetského vzdelania. Rehoľníčky boli učené devy -vstup do kláštora predstavoval totiž prirodzenú cestu pre tie, ktoré si chceli prehĺbiť svoje poznatky nad bežný priemer. V prípade Héloisy bolo nezvyčajné to, že hoci v mladosti nebola rehoľníčkou a zjavne nepomýšľala na vstup do kláštora, zahĺbila sa do suchopárneho štúdia namiesto toho, aby sa uspokojila s ľahkovážnejšŕrn a bezstarostnejším životom dievčaťa, ktoré túži „zostať vo svete". List, ktorý jej adresoval Peter Ctihodný, to hovorí veľmi jasne.
Núkajú sa však ešte prekvapujúcejšie fakty. Ak si chceme urobiť presnú predstavu o tom, aké miesto zaujímala žena v Cirkvi vo feudálnych časoch, musíme si položiť otázku, čo by sme v našom 20. storočí povedali na to, keby bol mužský kláštor daný pod neobmedzenú autoritu ženy? Mal by podobný projekt v súčasnosti čo i len najmenšiu šancu na zdar? Práve to však v prvých rokoch 13. storočia s veľkým úspechom uskutočnil vo Fontevraulte Róbert z Arbrisselu, a bez toho, aby vyvolal v Cirkvi akékoľvek pobúrenie. Róbert z Arbrisselu, v histórii jeden z najhorlivejších apoštolov, ktorí obracali na vieru, sa rozhodol, že na jedno miesto nasťahuje obrovské davy mužov a žien, ktoré ho neprestajne nasledovali. Založil teda dva kláštory, jeden pre mužov a druhý pre ženy.52 Medzi nimi sa vypínal kostol, jediné miesto, kde sa rehoľníčky a rehoľníci mohli stretnúť. Tento dvojitý kláštor však nespadal pod autoritu opáta, ale matky predstavenej. Podľa zakladateľovej vôle musela byť predstavená vdovou, ktorá už mala za sebou skúsenosť manželstva. Pre úplnosť treba uviesť, že prvá matka predstavená Petronilla z Chemillé, ktorá spravovala osudy fontevraultskej rehole, mala dvadsaťdva rokov. Nevedno, či by dnes podobný odvážny ťah mohol mať čo i len najmenšiu nádej na úspech.

52 V tomto období existovalo mnoho dvojitých rádov, a to najmä v anglosaských krajinách a v Španielsku.

Keď pozorne skúmame fakty, prídeme k tomuto záveru: v epoche feudalizmu sa postavenie ženy bezpochyby líšilo od postavenia muža (a prečo by nemalo byť dôkazom múdrosti, že ľudia vtedy mali na zreteli fakt, že žena a muž sú dvoma rovnými, ale rozdielnymi bytosťami?), ale bolo to postavenie význačné, ktoré dokonale symbolizuje rovnako význačný kult Panny Márie, ktorá sa uctievala zo všetkých svätých v najväčšej miere. A nie je až také prekvapujúce, že toto obdobie uzatvára ženská tvár - Jana z Arku, a popritom spomeňme, že nikdy v budúcnosti by nemohla vzbudiť takú dôveru a stretnúť sa s takým širokým záujmom, ako vo svojom storočí.
S prekvapením možno sledovať aj postupnú radikalizá-ciu postojov, ktorá vzniká voči žene na sklonku 13. storočia. V roku 1298 pápež Bonifác VIII. nadmieru veľavravným opatrením rozhodol, že rehoľníčky (kartuziánky, cisterciánky) budú v prísnej a absolútnej klauzúre, ktorá sa aj od tej chvíle zaviedla. Preto sa potom nepripúšťalo, aby sa rehoľníčka miešala do svetských záležitostí. Takisto sa už netolerovali zasvätené laičky, ako boli v 13. storočí beginky (béguines), ktoré viedli život ako všetci navôkol, ale pritom skladali rehoľné sľuby. Rehoľníčky Navštívenia, ktoré ich zakladateľka poverila tým, aby sa zapájali do každodenného života, sa najmä v 17. storočí museli prispôsobiť takej istej klauzúre ako karmelitánky. Aby mohli sestry milosrdenstva slúžiť chudobnému ľudu, navštevovať chorých, ošetrovať ich a pomáhať rodinám v núdzi, svätý Vincent de Paul si dal veľký pozor, aby o nich nehovoril ako o rehoľníčkach a nenechal ich nosiť závoj. Inak by ich neminul osud sestier Navštívenia. Vtedy si už nikto nevedel predstaviť, že žena, ktorá sa rozhodla zasvätiť sa Bohu, by nemala byť v klauzúre, kým v novovytvorených mužských reholiach mnísi zostávali vo svete, ako napríklad jezuiti.
Žena teda mala presne také postavenie v Cirkvi ako v občianskej spoločnosti, ale po stredoveku sa jej postupne odobera-

lo všetko, čo jej poskytovalo akú-takú samostatnosť, nezávislosť a vzdelanie. No keďže univerzita, ktorá prijímala iba mužov, sa v tom istom čase usilovala o sústredenie poznania a výučby, kláštory postupne prestávali byť ohniskami štúdia, akými boli predtým. Doplňme, že prestávali byť aj domom modlitby, a to celkom rýchlo.
Ženu teda vylúčili z cirkevného, ako aj z intelektuálneho života. Táto tendencia sa urýchlila, keď mal francúzsky kráľ na začiatku 16. storočia hlavné slovo pri menovaní opátov a matiek predstavených. Najlepším príkladom je rehoľa vo Fontevraulte, ktorá sa stala útulkom pre bývalé kráľovské milenky. Bol to však útulok, kde sa žilo čoraz menej mravným životom, pretože postupom času sa prísna klauzúra začala obchádzať, či už oficiálne, alebo potajomky. Aj keď niektoré rehole, ako napríklad karmeli-tánky alebo klarisky, si zachovávali pôvodnú čistotu vďaka reformám, ženské kláštory na sklonku obdobia starého režimu sú vo väčšine prípadov pohostinnými domami, kde mladšie dcérky z lepších rodín prijímajú množstvo návštev a kde sa hrajú karty, ba aj „iné zakázané hry" až do neskorej noci.
Mali by sme ešte spomenúť ženy, ktoré neboli ani vysokopostavenými dámami, ani matkami predstavenými, a dokonca ani rehoľníčkami. Boli to sedliacky alebo mešťanky, matky rodín, alebo vykonávali nejaké remeslo. Netreba zdôrazňovať, že keby sme chceli túto otázku dôsledne rozobrať, vyžadovalo by si to viacero zväzkov. Táto problematika predpokladá takisto prípravné práce, na ktoré sa zatiaľ nikto nepodujal. Bolo by zrejme nevyhnutné podrobne preskúmať nielen zbierky obyčají a mestských štatútov, ale aj obrovské kvantum notárskych spisov, predovšetkým na juhu Francúzska, hŕbu diplomatárov alebo aj zápisov z vyšetrovania, ktoré nariadil Ľudovít Svätý.53 Tam možno objaviť tisíce bezvýznamných drobností, ktoré odzrkad-

53 Išlo o iniciatívu, ktorá nemá obdobu, ale ani budúcnosť. Spočívala v tom, že kráľ sa snažil dohliadať na vlastných úradníkov tak, že sa obracal priamo na pod-

ľujú každodenný život. Tieto náhodne pozbierané detaily, ktoré nie sú zatriedené podľa nejakého poriadku, nám ukazujú mužov a ženy v zrkadle drobných životných udalostí: raz sa v nich sťažuje istá kaderníčka, inokedy solivarníčka, mlynárka či vdova po roľníkovi, pani hradu či žena „križiačka" atď.
Vďaka dokumentom podobného rázu môžeme po kúskoch poskladať pestrú mozaiku skutočného života. Nemusíme pripomínať, že tento život sa nám bude javiť úplne inak, ako ho prezentujú hrdinské epopeje, rytierske romány alebo iné literárne zdroje, ktoré sa tak často považovali za historické zdroje!
Obraz, ktorý nadobúda obrysy na základe súhrnu týchto dokumentov, obsahuje pre nás nejednu prekvapujúcu črtu, lebo môžeme vidieť napríklad ženy, ktoré hlasujú tak ako muži v mestských zhromaždeniach či v radách vidieckych obcí. Často som na rôznych vedeckých konferenciách alebo prednáškach s pobavením citovala prípad Gaillardiny z Fréchou. Keď opátstvo Saint-Savin ponúklo obyvateľom dedinky Cauterets v Pyrenejach prenájom akýchsi pozemkov, Gaillardina ako jediná hlasovala proti, kým zvyšok obyvateľstva bol za. Hlasovanie žien sa nie vždy výslovne spomína, ale príčinou môže byť skutočnosť, že súčasníci nevideli dôvod, prečo by tak mali konať. Keď texty umožňujú rozlíšiť pôvod jednotlivých hlasov, zistíme, že v takých rozdielnych oblastiach, ako boli béarnské obce, určité dediny v Champagne či niektoré mestá na východe Francúzska ako Pont-à-Mousson alebo mestá v Touraine v čase zjazdu generálnych stavov v roku 1308, sa medzi hlasujúcimi výslovne menujú ženy, a pritom sa to neuvádza ako zvyk, ktorý je zvláštnosťou danej lokality. V mestských stanovách sa vo

podriadených občanov. Kráľ vysielal vyšetrovateľov, ktorí museli prísť na dané miesto osobne a ich jedinou starosťou bolo zhromažďovať tvrdenia a výpovede drobného ľudu, ktorý sa sťažoval na kráľovských úradníkov. Tak sa malo dospieť na mieste k náprave krivdy, ktorej sa úradník dopustil. Inak povedané, bola to účinná cesta, ktorá by mohla čeliť nešvárom etatizmu.

väčšine prípadov uvádza, že hlasy sa zozbierali v zhromaždení občanov bez ďalšieho upresnenia. Zavše sa nájde zmienka o veku hlasujúcich v údaji, že právo na hlasovanie v Aurillacu majú osoby staršie ako dvadsať rokov a v Embrune osoby staršie ako štrnásť rokov. Dodajme, že keďže sa na hlasovaní ľudia podieľali väčšinou podľa kozubu, teda podľa domácnosti a rodiny, a nie podľa jednotlivca, na reprezentáciu členov rodiny je povolaný ten, kto predstavuje „kozub", čiže otec rodiny. Ak je prirodzenou hlavou rodiny otec, skutočnosť je, pravdaže, taká, že má správcovskú a vodcovskú autoritu, a nie autoritu vlastníka.
V notárskych listinách sa nezriedka stretávame s prípadmi, keď vydatá žena konala samostatne a otvorila si napríklad obchodík alebo začala vykonávať nejakú obchodnú činnosť, a nemusela doložiť povolenie manžela. A nakoniec, zoznamy vyberača daní (dnes by sme povedali registre daňových úradov), ktoré sa nám zachovali, napríklad register pre Paríž z konca 13. storočia, dokazujú, že remeslá vo veľkom vykonávali ženy: boli učiteľkami v školách, lekárkami, lekárničkami, obchodníčkami so sadrou, farbiarkami plátna, kopistkami, výrobkyňa-mi miniatúr, viazačkami kníh atď. Žene prakticky zabránilo prístup do všetkých štátnych funkcií až na konci 16. storočia jedno rozhodnutie parlamentu z roku 1593. Netrvalo dlho a vzrastajúci vplyv rímskeho práva vykázal ženu do oblasti, ktorá bola vo všetkých dobách jej prednostnou doménou: výchova detí a domácnosť. A to až do chvíle, keď jej zákon odobral aj túto oblasť, lebo musíme podčiarknuť, že podľa Napoleonovho zákonníka už nie je paňou ani svojho majetku a vo vlastnej domácnosti zohráva len podradnú úlohu. Preto od Montaignea až po Rousseaua sú autormi spisov o výchove muži, hoci prvý francúzsky spis o výchove, ktorý sa nám zachoval až dodnes, pochádza z pera ženy. Dhuoda ho napísala v latinských veršoch okolo rokov 841 - 843 pre potreby svojich synov.54

54 P. Riché: Dhuoda. Manuel pour mon fils. Paris : Editions du Cerf, 1975

Keď pred niekoľkými rokmi vo Francúzsku prebiehala diskusia o rodičovskej autorite, niektoré debaty mohli historikov zaoberajúcich sa stredovekom vyviesť z miery. Vo feudálnych časoch by sa myšlienka, že je potrebný zákon na to, aby sa žene priznalo právo dohliadať na výchovu svojich detí, zdala paradoxná. Spoločenstvo manželov, matka a otec, vtedy spoločne spĺňali úlohu vychovávať a ochraňovať deti a takisto aj prípadne spravovať ich majetok. Pravdaže, vtedy sa rodina chápala v oveľa širšom zmysle. Výchova prinášala omnoho menej problémov, pretože sa odohrávala vnútri tkaniva životných vzťahov a vnútri rodinného spoločenstva, ktoré bolo širšie a rôznorodejšie ako dnešné rodiny. Rodina sa totiž neredukovala na počiatočnú bunku otec-matka-dieťa, ale zahŕňala aj starých rodičov, príbuzných z bočných línií a čeľaď v etymologickom zmysle slova. To však nebránilo, aby dieťa prípadne nemohlo mať samostatnú právnu spôsobilosť, napríklad keď zdedilo majetok (ktorý mu v záveti odkázal, povedzme, strýko). Tento majetok spravovalo rodinné spoločenstvo a neskôr sa za toto spravovanie muselo zodpovedať.
Mohli by sme spomenúť stovky príkladov s podrobnosťami, ktoré nám poskytujú dejiny práva a morálky. Tieto príklady potvrdzujú, že miesto, ktoré zaujímala žena vo feudálnych zvykoch, sa degradovalo v období, keď triumfovalo zákonodarstvo „na rímsky spôsob". Náš zákonník je ním hlboko ovplyvnený. Takže v čase, keď moralisti chceli, aby žena náležala len „domácnosti", bolo by bývalo vhodnejšie urobiť z tejto vety prešmyčku a vyžadovať, aby „domácnosť náležala len žene".
Reakcia sa dostavila až v našich časoch. Pravdu povediac, prináša veľké sklamanie, pretože všetko sa odohráva tak, ako keby sa žena nevedela spamätať z toho, že prenikla do sveta mužov, a stále jej chýba predstavivosť, s ktorou by mohla tomuto svetu vtlačiť svoju vlastnú pečať, práve ten znak, ktorý našej spoločnosti chýba. Uspokojuje sa s tým, že napodobňuje muža, že ju považujú za schopnú vykonávať rovnaké povolania, že si

vie osvojiť rovnaké správanie, a dokonca aj rovnaké obliekanie ako partner, ale ani jej nezíde na um, aby zapochybovala o tom, čo je v zásade sporné a čom sa má pochybovať. Aby si vôbec položila otázku, či ju nepoháňa podvedomý obdiv nad mužským svetom, ktorý možno kvalifikovať ako nemierny, a hoci ona si myslí, že je potrebný. A že stačí, ak bude tento mužský svet kopírovať s čo najväčšou presnosťou, aj za cenu straty identity a vopred popierajúc vlastnú jedinečnosť.
Podobné konštatácie nás odvádzajú pomerne ďaleko od feudálneho sveta, môžu nás však priviesť k želaniu, aby feudálny svet trocha lepšie poznali tie ženy, ktoré v dobrej viere tvrdia, že „žena sa konečne zbavila stredoveku". Čaká ich ešte veľa práce, aby opäť získali miesto, ktoré žene patrilo v časoch kráľovnej Eleonóry alebo kráľovnej Blanky...

VII.
Zdvihnutý prst

Keď sme pred časom v Národnom archíve pripravovali výstavu o storočí Ľudovíta Svätého, zverila som jednej inak veľmi kultivovanej asistentke známy úryvok z Pokladu od Brunetta Latiniho, kde autor v polovici 13. storočia svojim čitateľom vysvetľuje, že zem má tvar gule.
„Pozrimeže!" povedala mi užasnuto, „a ja som si myslela, že Galilea upálili v stredoveku, lebo hlásal, že zem je guľatá."
Vysvetlila som jej, že veta, čo vyslovila, obsahuje hneď tri historické omyly: po prvé, Galileo neobjavil, že zem je guľatá, lebo o tom sa v jeho časoch vedelo už štyristo rokov. Po druhé, neupálili ho, ale iba uväznili, aj keď to nebol príliš zdvorilý spôsob, ako zaobchádzať s človekom, ktorý sa po prvýkrát odvážil tvrdiť, že zem sa točí okolo slnka. No a nakoniec, táto udalosť sa neodohrala v stredoveku. Aby som ju v tomto poslednom bode presvedčila, musela som použiť dvadsaťzväzkovú encyklopédiu Larousse. S obrovským prekvapením musela pripustiť, že „prípad Galileo", ktorý každý veľkomyseľne situuje do stredoveku, spadá do obdobia klasicizmu, pretože patrí do roku 1633. Galileo sa narodil v roku 1564 a zomrel v roku 1642. Bol súčasníkom Descarta, od ktorého bol starší o tridsaťdva rokov, ale zomrel len osem rokov pred Descartovým skonom. Prípad Galileo sa odohral sto rokov po narodení Montaignea, viac ako sto rokov po reformácii (1520) a viac ako dvesto rokov po vynájdení kníhtlače, no a nakoniec vyše päťdesiat rokov po

Tridentskom koncile (1547 - 1563), ktorý možno právom považovať za deliacu čiaru medzi stredovekou Cirkvou a Cirkvou v časoch klasicizmu.
Okrem toho treba doplniť, že ak prijmeme exegetické hľadisko,55 Galileov prípad je typický pre klasicistické zmýšľanie.
Vykladači v 17. storočí mali sklon držať sa jedine doslovného významu. V istom zmysle sa podobajú na niektorých dnešných exegétov, ktorí sa sústreďujú len na historický význam a Písmo redukujú na náhodné údaje bez toho, že by pripustili - ako sa to robilo v čase Bernarda z Clairvaux, že jeden text môže mať viacero významových rovín, ktoré majú pre veriaceho rovnakú dôležitosť.
Galileov prípad znamená potupu uštedrenú zdravému rozumu a vedeckému duchu. Niektorí z neho zjednodušene robia aj potupu histórie v tom zmysle, že ho nesituujú do prvej polovice 17. storočia, teda do epochy, v ktorej sa odohral.
Avšak jednou z výhod histórie je skutočnosť, že s výhradnou podporou dátumov môže čeliť zovšeobecneniam, teóriám a zákonom. Dátumy sú číslice, teda reč, ktorá je v súčasnom chaose jazykov aj naďalej prístupná každému, od tých najjednoduchších bytostí až po mozgy poznamenané rôznymi odrodami ideologických, politických, filozofických, ba aj spoločensko-kultúrnych deformácií. S tou najväčšou istotou teda môžeme povedať, že dátum Galileovho odsúdenia sa nedá poprieť práve tak, ako sa nedá vyvrátiť dátum prvého ľudského kroku na Mesiaci. A že ten dátum je taký stály a pevný ako nejaký matematický zákon a má takú bezpečnú záruku ako rotácia planét, ktorú objavil práve Galileo.

55 V „stredovekých" časoch sa podľa metód vysvetľovania textu pokladalo za samozrejmé, že Bibliu možno vykladať inak ako výlučne v doslovnom zmysle. Najmä zásluhou prác P. Henriho de Lubaca (Exégèse médiévale. Paríž : Aubier, 1959 -1962, štyri zväzky vo veľkom formáte) poznáme čítanie „podľa štyroch zmyslov", ktoré učilo intelekt prispôsobiť sa viacerým komentárovým postupom vzhľadom na ten istý text a nájsť historický, ale aj alegorický, mravný a iný zmysel.

Mimochodom, proces s Galileom prebiehal v čase „zlatej epochy" (ak to tak môžeme povedať!) súdnych procesov s čarodejnicami. Vieme, alebo skôr nevieme, že hoci bosorky či boso-ráci, a tým viac povedačky o čarodejníkoch a čarodejniciach jestvovali odnepamäti, prvé procesy, ktoré sa výslovne spomínajú v historických textoch, sa v toulouskom kraji konali až v 14. storočí. Ďalej vieme o súdnom procese s Gillesom de Rais, ktorý sa stal všeobecne známym (hoci ho obvinili skôr z mágie ako z čarodejníctva v pravom slova zmysle). V druhej polovici 15. storočia sa tieto procesy dostávajú na denný poriadok, počnúc procesom, ktorý v roku 1456 v lotrinskom kraji mal za následok osem obetí. Záujem o čarodejníctvo citeľne stúpa v 16. storočí. Významné osobnosti, ako napríklad advokát a kráľovský prokurátor Jean Bodin či sudca a generálny prokurátor Lotrinská Nicolas Rémy, vtedy napísali spisy o čarodejníctve, jeden pod názvom Démonománia, druhý pod názvom Uctievanie démonov. Rémy takpovediac skĺbil prax s teóriou, lebo zásluhou sudcovskej funkcie vraj poslal na hranicu približne tri tisícky čarodejníkov a čarodejníc. V priebehu 17. storočia, storočia rozumu, počet čarodejníckych procesov vskutku narastá do šialených rozmerov. Neexistuje kraj, v ktorom by sa nenašiel nejaký chýrny proces, či už ide o Loudun, Louviers, Nancy, či o prípad Méautis v Normandii atď.56
Najslávnejšie čarodejnícke procesy sa napokon odohrali práve na kráľovskom dvore, presnejšie na dvore Ľudovíta XIV. Nijaká krajina v Európe nezostala ušetrená, či šlo o protestantské kraje (v Anglicku sa prvé popravy konali v 16. storočí za vlády Alžbety L, no robili sa aj v Nemecku, a dokonca i vo Švédsku či v Severnej Amerike), alebo o katolícke územia.

56 Čo sa týka tejto témy, odvolávame sa na súhrnnú publikáciu od Jeana Palou, ktorá vyšla v edícii „Que sais-je?" vydavateľstva Presses universitaires pod názvom La Sorcellerie, č. 756, v roku 1975. Pozri najmä s. 72.

Reakcia sa začala črtať až v druhej polovici 17. storočia a odráža sa v dielach niektorých jezuitov. Z nich vyniká spis pátra Friedricha Speea Cautio criminalis, ktorý vyšiel v roku 1633 (rok Galileovho súdneho procesu) a mal istý vplyv na konanie sudcov v jeho kraji (Mohuč a Wurzburg). Pápež Urban VIII. v roku 1637 zase odporúčal, aby sa bosorky a bosoráci prenasledovali s väčšou opatrnosťou. To však nebránilo, aby sa ešte v roku 1718 nekonal posledný známy proces s čarodejnicami v Bordeaux, ktorý sa skončil ako predchádzajúce, lebo obžalované upálili. Nad týmito faktmi by sa mali zamyslieť tí, čo majú sklon nerozvážne dávať dohromady prídavné meno „stredoveký" a pojem „tmárstvo".
Oproti tejto záplave poverčivosti stačí vskutku oponovať zmýšľaním feudálnych čias, ktoré charakterizuje napríklad aj vyjadrenie chartreského biskupa Jána zo Salisbury z 12. storočia: „Najlepším liekom proti tejto chorobe (naozaj hovorí o čarodejníctve a fakt, že veľký mysliteľ používa takýto termín, ho zbližuje zaujímavým spôsobom s dnešnými psychiatrami) je pevne sa pridržiavať viery, nevenovať pozornosť týmto klam-stvám a vôbec sa nepozastavovať nad takým poľutovaniahodným bláznovstvom."

* * *

Rešpektovanie náboženského presvedčenia dnes tvorí časť práv ľudského jednotlivca, v každom prípade aspoň v západných krajinách. Zakotvené je v rozličných deklaráciách ľudských práv. Nemožno pochybovať o tom, že je to jeden z bodov, kde sa najlepšie odzrkadľuje pokrok v porovnaní s relatívne nedávnou minulosťou. Myslíme najmä na prenasledovanie protestantov za vlády Ľudovíta XIV. alebo v opačnom smere na rôzne formy útlaku, ktorými v Írsku anglickí kolóni utláčali írskych katolíkov, či na to, ako práve v Anglicku museli anglickí

katolíci pretrpieť všetky možné druhy trýznenia. Je známe, že až do roku 1850 sa nemohli zapisovať na univerzitu.
Ak sa pokúsime vžiť do zmýšľania ľudí vo feudálnom období, uvidíme, že vzťah medzi posvätným a profánnym je taký úzky, že každá odchýlka od náboženskej doktríny má aj v každodennom živote nedozerný význam. Uvedieme často citovaný príklad: to, že katari popierali platnosť prísahy, útočilo na samotnú podstatu feudálneho života, ktorý pozostával zo zmlúv medzi jedným a druhým človekom a zakladal sa práve na hodnote prísahy. Preto si každá herézia vyslúžila všeobecné zavrhnutie; rušila totiž hlboko zakorenenú dohodu, na ktorej sa podieľala celá spoločnosť, a táto negácia mala v očiach tých, ktorí boli jej svedkami, extrémnu závažnosť. Každé nešťastie duchovného typu sa zdalo v tomto kontexte oveľa závažnejšie ako nejaká fyzická nehoda.
Toto hľadisko veľavýznamne osvetľuje jedna pravdivá anekdota. Jean de Joinville spomína, ako vojsko francúzskeho kráľa, v ktorom sám slúžil, zachvátila na brehoch Nílu epidémia, a ako sa sám Joinville, ležiaci na lôžku a zotavujúci sa z choroby, zúčastnil na omši, čo sa v ktorýsi deň vysluhovala v jeho stane. Vysluhujúci kňaz sa odrazu zapotácal, lebo aj jeho zasiahla morová rana. Joinville vyskočil z lôžka a ponáhľal sa ho podoprieť: „Dokončite svätú omšu," vykríkol. Joinville pokračuje v rozprávaní: „A tak dospieval omšu až do konca, a bola to posledná omša v jeho živote." Avšak dnes by sa Joinvillovo konanie nikomu nepozdávalo veľmi rozumné: keby sme sa ocitli pred kňazom, ktorého postihla nevoľnosť, ponáhľali by sme sa zavolať lekára, kým najväčšou Joinvillovou starosťou - aj starosťou kňaza, pokiaľ to možno vyvodiť z príbehu -, bolo „doslúžiť omšu".
V mnohých súvislostiach bola inkvizícia obrannou reakciou spoločnosti, v očiach ktorej bolo zachovávanie viery, či už právom, alebo neprávom, tak isto dôležité ako udržiavanie telesného zdravia v súčasnosti. Tu sa môžeme hmatateľne pre-

svedčiť o tom, čo odlišuje jednu epochu od druhej, sú to rozdiely v kritériách a v hodnotovom rebríčku. A elementárnou podmienkou histórie je zohľadňovať tieto rozdiely, ba dokonca ich aj rešpektovať, lebo inak sa historik zmení na sudcu.
Napriek tomu pre nás ustanovizeň inkvizície predstavuje najšokujúcejšiu črtu v celých stredovekých dejinách.57 Jej štúdium by však zaplnilo zväzky celej samostatnej knižnice. Podobná knižnica už vlastne existuje, lebo na túto tému vzniklo množstvo prác. Ich obsah sa však dostal do vedomia širokej verejnosti len v malej miere alebo vôbec nie.58
Inkvizícia znamená vyšetrovanie. V 12. storočí Abélard vyhlásil, že život bádateľa, mysliteľa prebieha v „ustavičnom vyšetrovaní" a v jeho výroku sa neskrýva nič, čo by zaváňalo kacírstvom alebo pripomínalo útlak. Toto slovo začína nadobúdať právny zmysel vtedy, keď v roku 1184 pápež Lucius III. vo Vérone vyzval biskupov, aby sa aktívne pričinili o pátranie po kacíroch a zhodnotili tak šírenie sa zla v diecézach. Predniesol to však len ako presné odporúčanie, týkajúce sa uplatňovania práva, ktoré mal biskup odnepamäti, a to práva na vyobcovanie kacíra. Mohol ho dokonca „exterminovať" (čiže vypudiť, vypovedať ex-terminis, mimo hraníc daného územia). Kacírstvo sa vtedy rozmáhalo najmä v južnom Francúzsku a v Taliansku. Je známe, že najpočetnejšiu skupinu tvorili tí, čo sami seba

57	V niektorých školských učebniciach sa dokonca prechádza z nútených
krstov, čo zaviedol Karol Veľký počas dobývania Saska, rovno k zavedeniu inkvizí-
cie. Ich zostavovateľov vôbec netrápi, že obe udalosti delí pol tisícročia (teda aspoň
450 rokov). V ich očiach stredovek predstavuje jeden uniformný celok a nevidia te-
da dôvod, prečo by si mali robiť ťažkosti.
58	Ešte raz sa odvolávame na najnovšie práce týkajúce sa otázky, ktorú v po-
sledných rokoch vo veľkej miere znovu otvorili najmä Cahiers de Fanjeaux. Špeciálne
sa venujú štúdiu náboženských dejín v juhoeurópskych krajinách v stredoveku
a čerpajú z priamych zdrojov. Pozri najmä číslo 3 (Katari v Languedocu), číslo 6
(Krédo, morálka a inkvizícia) a číslo 8 (Žobráci v languedockých krajoch v 13. storočí; vy-
dal Privát, 1966 - 1975; možno tam nájsť aj potrebnú bibliografiu).

označovali menom catharoi, teda čistí. Katarské učenie možno zhrnúť vyjadrením, že táto doktrína spočívala v absolútnom dualizme: hmotný svet je dielom zlého boha a dobrý boh stvoril jedine duše. Z tohto vyplýva, že všetko, čo smeruje k ďalšiemu rozmnožovaniu, je odsúdeniahodné a manželstvo zvlášť. Najčistejší stúpenci tohto učenia vidia v samovražde najvyšší stupeň dokonalosti.59 Tak ako všetky sekty, a zásluhou novodobých siekt možno tento jav ľahko pochopiť, aj katari sa začali veľmi rýchlo štiepiť. V obdobe, v akej sa katarské učenie rozšírilo v Lombardii, v provensálskych a languedockých krajoch, bolo náboženstvom s dvoma stupňami: dokonalí veľmi prísne dodržiavali doktrínu, čo znamenalo absolútnu sexuálnu zdržanlivosť, zákaz viesť boj a skladať prísahu, prísny pôst. Ostatní, teda jednoduchí veriaci, sa popritom správali viac-me-nej tak, ako uznali za vhodné. Podmienka ich spásy spočívala v rozhrešení (consolamentum), ktoré museli prijať pred smrťou z rúk dokonalej osoby.
Nech sa to zdá akokoľvek zvláštne, prvý, kto mal v úmysle proti heretikom množiacim sa na jeho panstve podniknúť vojenskú výpravu, bol sám gróf z Toulouse Raymond V. V liste, ktorý zaslal opátovi v Cíteaux, vykresľuje rozsah herézie v tých najtmavších farbách: „Hnijúca morová rana kacírstva sa tak veľmi rozšírila, že väčšina tých, čo sa oddávajú kacírstvu, je presvedčená, že tým vzdáva poctu Bohu... Kacírsky mor nešetrí ani tých, čo sa zasvätili kňazskej službe, a rozkladá ich presvedčenie. Sväté miesta v kostoloch, ktoré sa odnepamäti uctievali, zrazu ležia ladom a chátrajú. Kacíri popierajú krst, nenávidia Eucharistiu, pohŕdajú pokáním, odmietajú stvorenie človeka

Väčšinu katarských náučných spisov síce v 13. storočí zničili inkvizičné
súdy, no spomedzi tých najdôležitejších, ktoré sa nám zachovali, sa nachádza rozprava, kde istý katar polemizuje s ostatnými katarmi. Ide o spis Liber de duobus prin-cipiis, ktorý napísal žiak katarského disidenta Jána z Lugia, pochádzajúceho zo sekty z talianskeho Desenzana, ktorému sa v 13. storočí pripisovala veľká dôležitosť.

a zmŕtvychvstanie tela a rušia všetky cirkevné sviatosti. Je to hrozné čo i len vysloviť, no zašli tak ďaleko, že zavádzajú dva princípy." Katari ako všetky ostatné heretické hnutia totiž popierajú Kristovo vtelenie, no toto popieranie ženú do krajnosti v tom, že vyznávajú ohavnosť kríža.
Keď však Raymonda V. z Toulouse vystriedal jeho syn Raymond VI, ten sa už k heretikom správal úplne inak ako jeho otec. Mnohí spomedzi poddaných ho obviňovali, že ich uprednostňuje. Keď za ním v roku 1208 vyslal pápež svojho legáta Pierra de Castelnau, Raymond ho poslal späť s hrozbami, ktoré našli odozvu, pretože o dva dni neskôr bol tento legát zavraždený. Vtedy začal pápež Inocent III. kázať o nevyhnutnosti krížovej výpravy a vyzývať feudálov Francúzska aj z iných krajín, aby sa chopili zbraní a bojovali proti grófovi z Toulouse a ďalším ju-hofrancúzskym heretikom.
Vojna bola vyhlásená, no napriek tomu, čo sa často hovorí alebo píše, či už boli heretici dokonalí, alebo prostí veriaci, do tej chvíle nežili predsa v ilegalite. Cestovali a kázali doslova za bieleho dňa, a práve cez deň sa množili stretnutia a debaty s tými, ktorí sa pokúšali priviesť ich k pravej viere, najmä s mníchmi zo žobravých reholí, ktorých Dominik Guzmán povolal kázať svätú náuku a praktizovať úplnú chudobu a ktorí sa v roku 1215 stali bratmi kazateľmi. Stretnutia, na ktoré pozýval hereti-kov, a verejné diskusie, ktoré sa odohrávali vo Fanjeaux, teda priamo v strede albigénskeho juhu, a ktoré sa neskôr preslávili, potvrdzujú, že napriek vyšetrovaniu nariadenom niektorými biskupmi, heretici nemali nijakú potrebu sa skrývať, a najmä nie v krajoch Languedocu, kde sa tešili účinnej ochrane juho-francúzskych zemepánov. Prirodzene, všetko sa zmenilo vtedy, keď sa rozhodlo o nevyhnutnosti vojny. Ešte citeľnejšia zmena nastala, keď v roku 1231, čiže o dvadsať rokov neskôr, založil pápež Gregor IX. inkvizíciu.

Zásluhy za jej vznik patria pápežovi Gregorovi IX., a nie svätému Dominikovi, ako sa to často nepodložené tvrdí.60 Keď Gregor IX. rozhodol o ustanovení cirkevného tribunálu, ktorého jediným cieľom malo byť pátranie po heretikoch a ich súdenie, Dominik bol už desať rokov mŕtvy.
Stotožnenie dominikánov s inkvizíciou zapríčinil fakt, že ten istý pápež Gregor IX. poveril vtedy veľmi populárnych bratov kazateľov spravovaním inkvizície. Už od roku 1233 im však pridelil na výpomoc provinciála iných žobravých reholí, predstaveného minoritov. Františkáni potom vykonávali funkciu inkvizítorov predovšetkým v Taliansku, no podaktorí aj vo Francúzsku, ako napríklad Thierry de Saint-Thibéry, ktorého brutálne zavraždili v roku 1242 v Avignonnete, v rovnakom čase ako jeho spolupracovníka dominikána Guillauma Arnauda.
Obyvatelia južného Francúzska napriek všeobecne vžitému presvedčeniu neboli jediní, ktorých v 13. storočí drvilo bremeno inkvizície. Najdramatickejšie udalosti, ktoré mali za následok najviac obetí, sa totiž odohrali v Burgundskú, v kraji Champagne, ako aj na severe Francúzska, kde na kacírov poľoval obávaný a smutne preslávený Róbert le Bougre. Bol to bývalý kacír, ktorý konvertoval, a v tom má pôvod jeho prezývka61 „bougre" (jeho pravé meno bolo Róbert le Petit, teda Malý). Po obrátení vstúpil do rehole bratov kazateľov a v roku 1233 ho vymenovali do funkcie inkvizítora. Krátko potom v Charité-sur-

60	Na upresnenie dodajme, že Dominik opustil juh Francúzska už v roku
1216, aby sa mohol zaoberať výlučne spravovaním novej náboženskej rehole. Jej
úspech prekračoval všetky nádeje zakladateľa a neskôr absolvoval prekvapujúcu
misionársku expanziu. Od roku 1249 bratia kazatelia (ktorí sa potom nazývali do-
minikánmi podľa mena svojho zakladateľa) evanjelizovali Fínsko.
61	Bougre vzniklo deformovaním slova Bulhar. Hoci táto skutočnosť nie je sto-
percentne dokázaná, je možné, že katarizmus pochádza z bogomilských siekt, v ktorých
sa zrejme rozmohlo manichejské učenie, čiže dualistická doktrína (na počiatku viditeľ-
ného stvorenstva stojí negatívny boh, oproti pozitívnemu bohu, ktorý stvoril duchov).

-Loire nariadil popravy, ktoré vzbudili protesty zo strany viacerých arcibiskupov, a nie hocakých: medzi nimi sa nachádzali arcibiskupi z Remeša, Sensu a Bourges. V roku 1234 ho pápež zbavil právomocí, ale v nasledujúcom roku mu ich vrátil. Znovu sa teda pustil do svojho obludného diela a počet hereti-kov, ktorých dal upáliť po nezmyselnom záťahu v mestách Châ-lons-sur-Marne, Cambrai, Péronne, Douai a Lille, sa odhaduje na päťdesiat. V roku 1239 v obci Mont-Aimé (v kraji Champagne) sa podľa výpovede očitého svedka Aubriho z Trois Fontaines na hrôzostrašnej hranici ocitlo stoosemdesiattri obetí ako výsledok obrovskej razie, ktorá sa konala počas trhov v Provins.62 Potom, veľmi pravdepodobne od roku 1241, Roberta le Bougrea funkcie zbavili. Je možné, že ho aj odsúdili na doživotné väzenie, ale to sa presne nedokázalo.
Inkvizícia sa takisto rozmáhala aj na juhu Francúzska, v niektorých prípadoch energickým spôsobom, ako napríklad v meste Carcassonne, kde si tamojší inkvizítor Ferrier vyslúžil prezývku „kladivo na kacírov". Guillaume z Puylarensu, ktorý uvádza vo veľkej väčšine presné údaje, spomína dvesto hereti-kov, ktorých upálili v dedinke Montségur potom, ako dobyvatelia donútili kapitulovať obyvateľov hradu, kam sa uchýlili vrahovia inkvizítorov z Avignonnetu. Napriek tomu, že vzhľadom na „montségurskú hranicu" vládne neistota, na túto tému sa v dnešných časoch popísalo množstvo kníh. Z nich však histórii neprináša veľkú hodnotu nič, najmä po prácach Yva Dos-sata.63 Naopak, veľa vieme o hranici v Berlaigues pri meste Agens, kde v roku 1249 veľmi krátko pred smrťou dal gróf z Toulouse Raymond VII. upáliť približne osemdesiat heretikov.

62	Katari prijímali nových stúpencov najmä z radov kupcov. Zdá sa, že nie
celkom bezdôvodne ich obviňovali z úžerníctva, teda z požičiavania peňazí na úrok
(volali ich aj lombardanmi, čo taktiež znamenalo „úžerníci", teda bankári).
63	Pozri v Cahiers de Fanjeaux už citované číslo 6 (Krédo, morálka a inkvizícia),
najmä s. 361 - 378.

Nepotrebujeme sa tu zaťažovať s prehnaným videním, s akým niektorí spisovatelia vykresľujú inkvizíciu; viac sa totiž spoliehajú na vlastnú predstavivosť a neberú do úvahy dokumentárne zdroje. Trest, ktorý sa vo väčšine prípadov na hereti-kov uvaľuje, je žalár, teda väzenie (rozlišuje sa „úzky žalár" či temnica, čo označuje väzenie v pravom slova zmysle a „voľný žalár", čo znamená, že potrestaný sa musí zdržiavať na jednom mieste pod dozorom inkvizície). Ešte častejším trestom je odsúdenie na vykonanie púte alebo na nosenie pláteného kríža prišitého na vrchnom odeve. Tam, kde sa súdne záznamy zachovali, napríklad v Toulouse z obdobia rokov 1245 - 1246, možno konštatovať, že inkvizítori64 odsudzovali na trest väzenia priemerne v jednom prípade z deviatich a na trest upálením v jednom prípade z pätnástich. Ostatných obvinených buď prepustili na slobodu, alebo na nich súd uvalil ľahšie tresty.
Ale o to napokon nejde. Výčitka adresovaná inkvizícii už od 18. storočia stelesňuje pokrok, ktorý historik musí zdôrazniť, lebo táto výčitka sa vznáša proti samotnému princípu súdov vyrieknutých v mene viery. Viera sa nám javí ako fenomén, ktorý už pre svoju podstatu musí unikať akémukoľvek tlaku a akémukoľvek vonkajšiemu či právnemu obmedzeniu.
Skutočnosť je taká, že podľa veriaceho človeka, a drvivá väčšina ľudí bola v stredoveku veriaca, má Cirkev plné právo na to, aby vykonávala súdnu moc. Ako strážkyni viery jej toto právo vždy priznávali tí, ktorí prostredníctvom krstu náležia do lona Cirkvi. Preto sa napríklad všeobecne uznávali také sankcie, ako vyobcovanie alebo interdikt. Vyobcovať znamená vylúčiť mimo spoločenstva veriacich toho, kto sa nespráva podľa pravidiel, čo zaviedla Cirkev ako spoločnosť. Vyobcovanie je „vylúčenie z hry", ktoré sa všade uskutočňuje vtedy, keď niekto podvádza, zrádza či neakceptuje pravidlá nejakej spoločnosti, klu-

Tamže, s. 370 a n.

bu alebo strany, a pritom si nárokuje, že do nej patrí. Interdikt náležal k rovnakej línii cirkevných sankcií: na spôsob všeobecnej exkomunikácie postihoval celé územia alebo mestá, aby prinútil k poslušnosti toho, kto bol za mesto či územie zodpovedný, čiže feudála - pána, kráľa, ba i opáta. Tento spôsob uvalenia kliatby na spoločnosť veriacich predstavoval najúčinnejší prostriedok, ktorým sa dalo dosiahnuť, aby sa vinník polepšil, lebo interdikt mal za následok pozastavenie všetkých náboženských obradov. Zvony prestali zvoniť, nevysluhovali sa sviatosti, nevykonávali sa obrady (pohreby či svadby), zásluhou čoho sa život pre obyvateľov stával doslova neznesiteľným.
Vojna proti juhofrancúzskym heretikom a založenie inkvizície však urobili rázny koniec cirkevným sankciám, lebo oba postupy predpokladajú utiekanie sa k sile, k dočasnej moci a k „ramenu svetskej moci". V Cirkvi to bola nevídaná skutočnosť a nová tendencia, ktorú sa pokúsili právne podložiť a ospravedlniť znalci cirkevného práva v 14. a 15. storočí a ktorá sa závažne prehlbovala v 16. storočí. Pápeži Inocent III. a Gregor IX., ktorí majú na svedomí tieto dve opatrenia, patria k postavám, o ktorých školské učebnice dejepisu zvyknú hovoriť ako o „veľkých pápežoch stredoveku". Je dôležité poznamenať, že jeden, ako aj druhý boli zapálenými zástancami rímskeho práva. Je známe, ako renesancia rímskeho práva a jeho štúdia, predovšetkým na Bolonskej univerzite, postupne prenikala do cirkevného práva, aj keď ním neprenikla absolútnym spôsobom ako občianskou spoločnosťou v neskoršom období, v 17. storočí alebo ešte neskôr. Jeho vplyv však bol rozhodne hlboký. Pod týmto vplyvom „dekretisti", teda tí, ktorí sa zaoberali cirkevným právom, začali mieriť k autoritárske-mu mysleniu a k nastoleniu centralizovanej zvrchovanosti.65

65 Rímske právo v takej podobe, v akej sa ustálilo najmä vo východnej ríši a so všetkou prestížou, ktoré mu zaisťovala Justiniánova osobnosť, pramenilo z jedinej a centralizovanej autority. Následkom toho formovalo mravy a zmýšľanie pomocou nastoľovania podobnej autority tak v duchovnej, ako aj vo svetskej oblasti.

Navzdory tomu, že evanjelium je vzhľadom na oddelenie moci absolútne jednoznačné, Inocent III. i Gregor IX. sa utiekali k svetskému, aby zachovali duchovno. Inak povedané, zvolili si schodnejšiu cestu a azda nikdy v dejinách schodnejšie riešenie neukázalo lepšie svoju pravú tvár: že je riešením, ktoré otvára dvere novým a obávaným ťažkostiam.
Pochopiteľne, ani jeden, ani druhý nemohli odhadnúť následky svojich rozhodnutí. Diktovala ich netrpezlivosť a úzkostlivé hľadanie okamžitého účinku, ktoré dokonale protirečia duchu evanjelií, ale v podtóne aj sklon k autoritárstvu, ktorú nevyhnutne rozvíja uplatňovanie rímskeho práva. Jeden aj druhý boli síce veľkými osobnosťami, ale o úprimnosti ich náboženskej horlivosti preto ešte nemusíme pochybovať: medzi veľkým množstvom zvlášť rozmanitých tendencií, ktoré si za cieľ stanovovali priviesť k evanjeliovej chudobe Cirkev, ktorá to v tých časoch súrne potrebovala, práve Inocent III. dokázal rozoznať ozajstný zápal Dominika Guzmana alebo Františka z Assisi. Čo sa týka Gregora IX., nebudeme preháňať, ak v ňom budeme vidieť skutočného priekopníka v slobode zmýšľania. V tom istom roku 1231, keď založil inkvizíciu, bulou Parens scientiarum potvrdil a sformuloval privilégiá parížskej univerzity a zaistil jej nezávislosť od kráľa a takisto od biskupov alebo ich tajomníkov - skrátka, definoval a uznal slobodu filozofického a vedeckého bádania. Urobil tak bodku za dvoma rokmi nepokojov a štrajkov, počas ktorých parížski študenti a ich profesori protestovali proti kráľovnej Blanke Kastílskej a jej mladučkému synovi Ľudovítovi IX.. Panovníkov prinútil k tomu, aby bez reptania a v plnom rozsahu znova zaviedli do platnosti privilégiá, vďaka ktorým univerzitní študenti a profesori nepodliehali kráľovskej justícii.
Tu môžeme vidieť zjavný príklad dvojznačnosti dejín. Pomerne ťažko sa dajú rozlíšiť „dobrí" od „zlých".
Dokonca aj založenie inkvizície prinieslo do konkrétneho života istý pozitívny prvok. Procedúru obvinenia nahradila pro-

cedúrou vyšetrovania. Predovšetkým však zaviedla zákonitú spravodlivosť v čase, keď ľudový živel nezaobchádzal s heretikmi v rukavičkách. Predtým heretici v mnohých prípadoch podstupovali tie najhoršie tresty pričinením laickej justície alebo rozvášneného davu. Aby sme sa o tom presvedčili, stačí pripomenúť, že v roku 1022 dal kráľ Róbert II. Pobožný upáliť v Orléanse štrnásť heretikov, laikov i členov kléru. Aj inde v mnohých prípadoch museli zasahovať biskupi, aby vytrhli z rúk rozvášneného davu ľudí, ktorých dav považoval za kacírov. Mal s tým skúsenosť aj Pierre Abélard, pretože i jeho v Soissonse v roku 1121 privítal pohoršený dav spŕškou kameňov. Pár rokov predtým sa stalo, že biskup toho istého mesta odsúdil niekoľkých kacírov na trest väzenia, no buriči, ktorí biskupovi vyčítali jeho „ochabnutosť v kňazskom povolaní", ich z väzenia vytiahli a zavliekli na horiacu hranicu. Znova a znova sa ľudia dopúšťali násilných činov a je známe, ako dokonca za vlády Filipa II. Augusta bolo v Troyes v roku 1200 upálených osem katarov, kým o čosi neskôr, v roku 1209, kráľ uvalil rovnaký trest na niekoľkých žiakov Amauryho z Bene. Na ten istý trest odsúdil rozzúrený dav kacíra Pierra z Bruys, ktorý v juhofrancúzskom mestečku Saint-Gilles-du-Gard verejne spálil krucifix.
Zrejme sa nedalo zabrániť, aby sa skôr či neskôr nezačali zakladať stále súdne tribunály. Tieto súdy však boli poznačené mimoriadnou drsnosťou, ktorú zapríčinila renesancia rímskeho práva. Justiniánske kodifikácie totiž v prípade heretikov nariaďovali smrť. Aby tieto kodifikácie znova ožili, Fridrich II. Štaufský, ktorý sa stal nemeckým cisárom, v roku 1224 vyhlasuje nové cisárske kodifikácie. V tých sa po prvý raz výslovne stanovuje, že zatvrdilý heretik má podstúpiť trest smrti upálením. A tak to, čo je v inkvizícii najhanebnejšie, splodili isté opatrenia, o ktoré sa v čase jej vzniku zaslúžil ten cisár, ktorého často s nadšením niektorí považovali za predchodcu „osvieteného monarchu", hoci on sám bol skeptik a neskôr ho pápež exkomunikoval.

Je však fakt, že pápež odobril trest smrti upálením a v prípade chronického odpadlíka66 ako legálny postup zaviedol použitie „ramena svetskej moci". Tým pápež ešte väčšmi zdôrazňoval účinok cisárskeho zákonodarstva a oficiálne uznával právo svetskej moci na prenasledovanie heretikov. Pod vplyvom cisárskeho zákonodarstva bolo v 13. storočí oficiálne povolené i mučenie po tom, čo sa už skúšobne praktizovalo.
Netrvalo dlho a aparát zákonov proti herézam sa obrátil prostredníctvom svetskej moci proti pápežskej duchovnej moci. Za vlády Filipa IV. Pekného sa obvinenia namierené proti Bonifácovi VIII., Bernardovi Saissetovi, templárskej reholi a Guichardovi de Troyes opierali o právomoc prenasledovať heretikov, ktorú mal kráľ. Zmätok medzi duchovným a svetským ešte nikdy predtým tak veľmi nehral do karát svetskej oblasti. Nie je naším úmyslom, aby sme pripomínali ostatné následky: v 14. storočí sa inkvizícia nachádzala už úplne v rukách kráľov a cisárov a zapríčinila smrť toľkých obetí, že sa to s 13. storočím nedá ani len porovnať. V Španielsku veci zašli tak ďaleko, že inkvizíciu zneužívali proti Židom a Maurom, čo ju úplne odvrátilo od jej pôvodného určenia. Možno totiž povedať, že slúžila na vnútorné účely: mala prísť na stopu heretikom, teda tým, ktorí patrili do Cirkvi, ale obracali sa proti nej. Preto v 13. storočí španielsky kráľ Ferdinand II. Aragónsky (bratranec Ľudovíta Svätého, neskôr takisto vyhlásený za svätého) inkvizíciu odmietol. V jeho kráľovstve sa kacíri nenachádzali a on sám sa vyhlasoval za „kráľa troch náboženstiev" (kresťanského, židovského a moslimského). Toto vyhlásenie predpokladá úplne iné zmýšľanie, ako v časoch rímsko-nemeckého cisára Karola V. alebo Filipa II.!

66 Chronický odpadlík je zatvrdilý kacír, ktorý po prvom vyznaní svojho omylu znova upadá do herézy. Do „rúk svetskej spravodlivosti" možno zveriť iba takéhoto odpadlíka, čo je zjemnelým výrazom pre skutočnosť, že svetská autorita je poverená, aby ho poslala na hranicu.

Ak spomíname zmätok medzi duchovným a svetským, treba si presne vymedziť dátumy a obdobia. Keď v 12. storočí dostal nejaký prelát alebo farár pôdu ako benefícium a mal z nej mať osoh, musel si ňou zabezpečiť materiálnu stránku života, lebo pôda vtedy predstavovala jediný zdroj bohatstva. Ani pon-tifikálne panstvo nemalo iný cieľ, ako živiť rímskeho biskupa, jeho poradcov a kardinálov. Pod vplyvom rímskeho práva a z veľkej časti aj pre konflikty s cisárom sa v priebehu 13. storočia stal pápež hlavou štátu. Tento vývoj sa potvrdil, ak aj nie v zámeroch, tak určite v konkrétnom skutku vtedy, keď si Bonifác VIII. pripojil na tiaru tretiu korunu, tú, ktorá symbolizuje jeho svetskú moc. Vieme, že pápežská tiara sa objavila až v priebehu 13. storočia. Najprv mala jednu a potom dve koruny. Tak ako dva kľúče, aj koruny znamenali dvojitú moc, čiže ordinačnú a súdnu právomoc, akou disponuje každý biskup.
Čo sa týka predchádzajúceho obdobia (sedemsto päťdesiat rokov z desiatich storočí stredoveku!), ak si niekto myslí, že Cirkev bola monolitná a že absolútna moc sa sústreďovala v osobe pápeža, fakty ho presvedčia o opaku. Počas 12. a 13. storočia (teda počas dvestoročného obdobia) sa museli pápeži sto dvadsať rokov zdržiavať mimo Ríma a zakúšať postavenie vyhnancov a exulantov, lebo Rímom sústavne otriasali vzbury a odbojné nálady.
Skutočnú moc pápežstva vo feudálnom období nič nevyjadruje lepšie ako fakt, že pápež Urban II. na koncile v Cler-moute v roku 1095 rozhodol o tom, čo sa bežne nazýva prvou križiackou výpravou.67 Pápež, ktorý vtedy prišiel vyzývať kresťanov, aby znova dobyli sväté miesta obsadené Turkami, bol bl-údiacim vyhnancom, ktorého vypovedali z Ríma. Koncil otvoril tým, že exkomunikoval francúzskeho kráľa, čiže predstaviteľa

67 Pripomeňme, že slovo „križiacka výprava" je moderné a v stredoveku ho nikto nevyslovil. Vtedy sa hovorilo o púti, preplávaní mora, ceste alebo zámorskej výprave.

kráľovstva, v ktorom sa práve nachádzal, a tak opovrhol aj tou najzákladnejšou diplomatickou obozretnosťou. Na svojom vlastnom území nemal nijakú moc, no jeho zásluhou sa rozpútalo hnutie, ktoré kresťanstvu neskôr umožnilo dostať späť to, čo považovalo za vlastné léno a za svoje pútnické miesta.
Úplne iné záujmy mal napríklad Bonifác VIIL, ktorý bol preniknutý autoritárskou mocou ako Filip IV. Pekný a osvojil si štátnické postoje. Vtedy sa začalo ozajstné miešanie svetskej a duchovnej moci. Pápeži, ktorí sa vďaka gregoriánskej reforme vyslobodili spod silnej nadvlády cisára, sa stali závislými od francúzskeho kráľa, čo trvalo približne jedno storočie. Od tejto závislosti sa oslobodili len za cenu schizmy, ktorá Cirkev ťažila asi polstoročie. Zmätok medzi oboma mocami sa ukončil až v roku 1516, keď bolonský konkordát vložil menovanie opátov a biskupov vo Francúzsku do rúk kráľa, čiže svetskej moci. Dnes už nevieme dostatočne zhodnotiť, akým bremenom boli tieto štyri storočia funkcionárskej cirkvi, lebo následky konkordátu z roku 1516 vo Francúzsku pretrvávali až do prijatia zákona o odluke v roku 1904. Šlo teda o štyristo rokov štátnej cirkvi, počas ktorých všetkých biskupov a opátov kláštorov menoval do funkcie kráľ a neskôr hlava štátu aj vtedy, keď sa prihodilo, že kráľ či prezident boli presvedčenými antiklerikálmi ako Jules Ferry.
Až koncom 20. storočia sa všeobecné zmýšľanie (ako neveriacich, tak aj veriacich) konečne zbavilo intelektuálskych návykov, ktoré formovala štátna cirkev. Išlo o cirkev, ktorá bola centralizovaná a autoritárska a ktorá mala štruktúry, čo garantovali svetskú moc, teda moc štátu, nech už jeho podoba bola akákoľvek. Následkom toho malo náboženstvo v 17. storočí honosnú fasádu. Kázne zneli na pozadí dekóra veľkolepej opery a zhromažďovali okolo kazateľnice dvor a veľké dvoranské osobnosti. S ľahko zaistiteľnou poslušnosťou prelátov súviselo v mnohých prípadoch ich verejne demonštrované libertínstvo, či už to boli arcibiskupi ako remešský arcibiskup Maurice Le Tellier, Lou-

voisov brat, ktorý sa všade predvádzal so svojimi milenkami, z ktorých jedna bola jeho vlastná neter atď. Na druhej strane, zo-či-voči tomuto prepychu, máme na mysli prepych stavieb a hierarchických štruktúr, sa prehlboval odklon od kontemplatívneho života, ktorý potvrdzovala duchovná spustnutosť opátstiev (pri vypuknutí revolúcie sa v clunijskom opátstve nachádzalo päť mníchov!).68
Nie je potrebné, aby sme na týchto faktoch nástojili: ešte donedávna sa v niektorých krajinách prejavovali hlboko zakorenené nešváry, ktoré sa nedali oddeliť od štátnej cirkvi.69 Aby sa Cirkev pod veľkolepým pláštikom udržiavala pri živote, v dejinách francúzskej cirkvi sa museli uskutočniť reformy (karmelitánska alebo trapistická), prinášajúce asketickú svätosť. Je fakt, že keď pápež (Lev X., príslušník rodu Medicejovcov, ten, ktorý na Lutherove protesty odpovedal jeho vyobcovaním z Cirkvi) podpisoval konkordát, vyhradil si právo veta vzhľadom na menovanie cirkevných hodnostárov. Nikdy ho však nevyužil. Henrich ľV. tak mohol vymenovať za biskupa šesťmesačné dieťa a spomínaný Maurice Le Tellier sa stal opátom kláštora v Lagny vo veku deviatich rokov. A tak to, čo v celej stredovekej minulosti (s výnimkou karolovského medziobdobia) bolo zneužitím, protežovaním a výnimkou - teda menovanie biskupov alebo opátov so súhlasom feudálnej alebo kráľovskej moci, sa stalo na začiatku 16. storočia právom.

68	Nanajvýš príznačné sú dejiny grandmontskej rehole, ktorá bola založená
v 12. storočí v kraji Limousin a vo Francúzsku pozostávala zo stošesťdesiatich kláš-
torných domov. Keď ju v roku 1780 zrušili, mala už len deväť rehoľníkov. Pozri štú-
diu, ktorú jej venoval André Lanthonie: Histoire de l'abbaye de Grandmont en Limou-
sin. Saint-Yrieux-la-Perche, tlač. Fabrègue, 1976.
69	Napokon, cirkvi sa stávali závislé od svetskej moci všade, či už išlo o protes-
tantské krajiny, ako Švédsko, Dánsko, Anglicko, Nemecko, a dokonca i Švajčiarsko, ale-
bo o katolícke krajiny, ktoré na spôsob Francúzska uzatvárali konkordáty. Tie poskyto-
vali kniežatám a cisárom právomoc menovať cirkevných hodnostárov. Vtedy možno
hovoriť o zámene duchovného so svetským. Táto zámena sa odráža v úplnej závislosti
cirkevných štruktúr, ktoré sa od tej chvíle zamieňajú so štátnymi štruktúrami.

Kuriózne je, že hoci sú tieto fakty také zrejmé a možno ich veľmi ľahko v dejinách Západu dokázať, drvivá väčšina ľudí ich neberie na vedomie a predovšetkým klérus a katolícka tlač ich obchádza s mlčaním alebo ich posudzuje nedôsledne.
Vráťme sa však k inkvizícii.70 V očiach historika jej vytvorenie prispelo k tomu, že sa Cirkev, a predovšetkým západná Cirkev, prepracovala k fanatickej podobe, ktorá našla svoj náboženský výraz v 16. storočí práve v čase náboženských vojen. Tvár Cirkvi sa totiž vtedy stala monolitickou, štátnickou, a bola naviazaná na celý byrokratický systém a na zmýšľanie, ktoré boli čisto západné. Keďže sa prestali konať večné reformy, ktoré až dovtedy tvorili jej život, zrazu sa ocitla pred reformáciou, ktorá sa konštruovala proti nej. Aby sme sa o tom presvedčili, stačí porovnať túto strnulosť s úsilím, ktoré sa v 12. storočí vynakladalo na poznanie a pochopenie nekresťanských myšlienkových prúdov, s ktorými prichádzali ľudia do styku. Stačí spomenúť clunijského opáta Petra Ctihodného, ktorý od roku 1141 dal prekladať Talmud a Korán (je vôbec známe, že následkom toho sa pre všetkých kazateľov križiackej výpravy stanovila povinnosť prečítať si Korán?), aby sme zhodnotili rozdiel medzi touto evanjelizáciou a evanjelizáciou 17. storočia a nasledujúcich storočí, ktorej sa nie bezdôvodne vyčítal jej výlučne „západniarsky" charakter. V 5. - 6. storočí sa Cirkev vedela „preladiť na barbarskú nôtu" a medzi týmito „barbarmi" aktívne rozširovala vzdelanosť práve tak ako medzi dedičmi antickej kultúry. Keď však evanjelizovala Južnú Ameriku, túto vzdelanosť, ktorá

70 Veriaci ľudia zrejme s úľavou konštatujú, že Cirkev nekanonizovala žiadneho z „veľkých pápežov", ani Inocenta III., ani Gregora IX. Naopak, za svätého vyhlásila Ľudovíta IX. Pripomeňme, že sa narodil päť rokov po rozpútaní vojny s albi-géncami a mal pätnásť rokov, keď sa táto vojna skončila v roku 1229 mierovou zmluvou; mal sedemnásť rokov, keď sa zaviedla inkvizícia (neskôr ju na svojich územiach podporoval). Cirkev vyhlásila za svätého aj jeho bratanca Ferdinanda III., ktorý však zavedenie inkvizície v Španielsku odmietol.

by jej v tejto krajine zaručila presadenie, úplne zanedbala. Všade tam, kde sa evanjelizácia prejavila v klasicistickom období, či už vyšla od protestantizmu, alebo katolicizmu, zostala podriadená Západu.71 Zmocní sa nás úžas, keď si predstavíme, že na konci 13. storočia sa v Cíne nachádzalo rozkvitajúce kresťanské spoločenstvo, ktoré sa zoskupovalo v šiestich biskup-stvách okolo pekinského arcibiskupstva. Keď si svetská moc podrobila pápežstvo a nastali neporiadky, ktoré podobná situácia nevyhnutne prináša a z ktorých najbežnejší nešvár je podporovanie ctibažnosti a chamtivosti, Cirkev na Ďalekom východe v 14. storočí prestala vzbudzovať záujem. Znovu ožil až o niekoľko storočí neskôr. To je niekoľko faktov, ktoré by sme mali mať na zreteli, keď vynášame súdy (a Boh vie, ako často sa to robí!) o tom, čo sa zvykne nazývať „stredovekou Cirkvou".
Bezpochyby každý na moju adresu podotkne, že to je len jedno z mnohých použití toho „zdvihnutého prstu", ktorý sa v našej dobe tak často a radostne zdvíha, aby sa obžalovalo zlo, škandál, korupcia, odchýlka atď. Koná sa tak s odvahou, lebo je zrejmé, že obžaloba je vždy akt vyžadujúci odvahu. Za zmienku stojí aj to, že zlo sa vždy nachádza oproti tomu, kto naň ukazuje prstom, a že tento prst je nevyhnutným zosobnením dobra. Vnucuje sa otázka, či manichejské doktríny, ktoré vyvolali vznik inkvizície a ktoré inak trocha ovplyvnili aj samotných inkvizítorov, náhodou neprenikli skrz-naskrz zmýšľanie až do našich čias.
Pochopiteľne, na túto tému by sa dalo povedať mnoho. V tejto súvislosti mi prichádza na um jedna mladá priateľka, bojovníčka za... plná nadšenia. So zápalom mi vysvetľovala, že dnešná Cirkev konečne pochopila, že slúžiť blížnemu znamená slúžiť Bohu a že tento prevratný objav v dejinách kresťanstva

71 Napokon, bolo veľmi ťažké zosúladiť evanjelizačné snahy s rôznymi vládnucimi formami útlaku: otroctvo na Antilách, vyhladzovanie obyvateľstva v Severnej Amerike alebo v Austrálii...

kompletne zmení základné prežívanie vzťahov, dokonca aj celkové spoločensko-kultúrne správanie v kresťanských kruhoch. Spýtala som sa jej, ako vysvetlí mne, prostej duši, dôvody, ktoré stredovekých kresťanov viedli k tomu, aby slovami „Boží príbytok" alebo „Boží dom" neoznačovali kostoly, ale miesta, kde sa mohli uchýliť chudobní, chorí a úbožiaci a kde našli bezplatnú starostlivosť. Prečo by tak pomenúvali tieto miesta, keby nemali nejaký súvis s tým, čo ona nazývala prežívanie vzťahov? Na jej odpoveď si nespomínam.
Mohla som jej ešte pripomenúť, že stanovy ošetrovateľských reholí predpisovali, aby chorého prijímali, nehľadiac na jeho pôvod či postavenie, a správali sa k nemu tak, ako keby bol „pánom domu". Mohla som takisto spomenúť právo na azyl: azda by bolo potrebné ho oživiť, lebo žijeme v čase, keď ožíva aj duch pomsty, či už verejnej, alebo súkromnej. Nebola som si však istá, či by ma moja mladá bojovníčka počúvala až do konca. Okrem toho, trocha ma znepokojilo pomyslenie na to, že by určite nemeškala vyniesť istý súd nad Joinvillovým chápaním prežívania vzťahov.

* * *

V roku 1970 televízia odvysielala reláciu, ktorá sa venovala medzinárodnému Červenému krížu a jeho vyšetrovacím komisiám v zajateckých táboroch. Predstaviteľovi Červeného kríža kládli otázky viacerí účastníci rozhovoru. Jedna novinárka sa ho spýtala: „Nie je možné prinútiť krajiny, aby prijali vyšetrovaciu komisiu Červeného kríža?"
Keďže tento predstaviteľ inštitúcie podotkol, že vyšetrovacie komisie nemajú poruke nijaký prostriedok, akým by mohli byť ich pripomienky nahrávané, dodržiavané alebo sankcionované, a že komisie aj tak nemajú právo na návštevu, ktoré by

im oficiálne všetci priznávali alebo ho uznávali, tá istá novinárka pokračovala: „Nebolo by teda možné vylúčiť tie krajiny, ktoré odmietajú vaše vyšetrovacie komisie, zo spoločnosti civilizovaných národov?"
Keď človek počúval tento rozhovor a dával ho do súvislosti s dejinami, mohol si povedať, že novinárka, ktorej pohoršenie bolo, prirodzene, pochopiteľné, práve opätovne objavila inkvizíciu, vyobcovanie a interdikt, aspoň v tom zmysle, že ich aplikovala na oblasť, kde platí jednomyseľná dohoda o ochrane zajatcov a politických väzňov.
Aby sme našli podobné prirovnania, netreba ísť ďaleko. Aká iná epocha ako naša vie lepšie pochopiť stredovekú inkvizíciu pod podmienkou, že trestný čin v názoroch z náboženskej oblasti nahradíme priestupkom v oblasti politickej? Historik bude s veľkým prekvapením konštatovať vzostup prísnosti vzhľadom na trestný čin v oblasti politických názorov, ktorý zachvacuje všetky krajiny. Akoby sa v súčasnosti všetky vylúčenia, všetky tresty a hekatomby ospravedlňovali tým, že trestajú omyly alebo predchádzajú odklon od politickej línie, ktorú prijala práve platná moc. Vo väčšine prípadov nestačí vyobcovať toho, kto podľahne politickej heréze, ale dôležité je presvedčiť ho o správnom smere. Preto sa aplikuje vymývanie mozgov a nekonečné zadržiavanie väzňov, ktoré v človeku vymazávajú schopnosť vnútorného odporu.
Keď si pomyslíme na tú hrôzostrašnú bilanciu a na nezmyselné plytvanie ľudskými životmi, ktoré sú ešte horšie ako súvahy „dvoch veľkých vojen" a predstavujú výsledok súvislých revolúcií a potrestaní priestupkov v názoroch, môžeme si klásť otázku, či v oblasti názorového priestupku pojem pokroku nezlyhal na celej čiare. Kde bude historik v roku 3000 vidieť fanatizmus? A kde útlak človeka človekom? V 13. alebo v 20. storočí?

VIII.
Dejiny, myšlienky a obrazotvornosť

Jedného dňa sa dostavil do mojej kancelárie v Národnom archíve istý mladík, síce sympatickej, ale predsa len podráždenej letory. Mal v úmysle predložiť mi na posúdenie (a doteraz mi nie je jasné prečo!) svoju diplomovú prácu, ktorú napísal na námet neobyčajne chýrnych katarov. Letmo som si prečítala pár stránok a to ma prinútilo položiť mu otázku, ako je to s jeho historickým vzdelaním. Bolo totiž zrejmé, že s prameňmi pracoval veľmi zriedkavo. Pohoršene vyskočil: „No ale pochopte, keď sa zaoberám dejinami, vôbec ma nezaujíma, či taký a taký fakt je pravdivý a presný! Hľadám v nich to, čo môže rozvíjať moje vlastné myšlienky."
Priam sa vnucovala takáto odpoveď: „Prečo sa potom zaoberáte históriou, mladý muž? Dajte sa radšej na politiku alebo na novinárčinu, napíšte román, nakrúťte film! História je zaujímavá len vtedy, keď je hľadaním pravdy, ak je niečím iným, prestáva sa nazývať históriou." Odišiel sklamaný, a myslím, že aj náramne rozhnevaný.
Ku cti mu slúžilo aspoň to, že jeho reakcie boli úprimné. S tým sa tak často nestretávame. Pre všetkých, ktorí dejiny berú len ako zámienku, stredovek predstavuje úrodnú pôdu. Je to obdobie, o ktorom široká verejnosť nič nevie. Kde-tu sa objavujú známe mená a pojmy ako Karol Veľký, Jana z Arku, ďalej inkvizícia, katari, Pieseň o Rolandovi, trubadúri, templári, Abé-lard, svätý grál, prídavné meno feudálny, ktoré sa rýmuje so

slovom brutálny, a nevoľníci, ktorí trávia svoj čas umlčiavaním žiab. Asi takýto je vedomostný balíček, ktorý žiakom piatej triedy alebo aj nižších ročníkov odovzdávajú školské učebnice dejepisu. Ak ho chcú autori ešte vyšperkovať, pridajú do neho záhadu templárov a katarský poklad, alebo naopak - záhadu katarov a templársky poklad. Pomocou toho všetkého možno znamenite „rozvíjať vlastné myšlienky" tak, ako mal v úmysle mladík, ktorý sa so mnou rozprával. Tak sa to bežne robí s neslýchanou nenútenosťou, ktorá nás vždy bude prekvapovať, nás úbohých hrdlačiacich pracovníkov, pre ktorých je história trpezlivým štúdiom dokumentov. Veľmi často sú nezáživné, no vždy sú to konkrétne stopy po udalostiach, ktoré prežili ľudia z mäsa a kostí, a tí sa veru pramálo starali o to, aby sa prispôsobovali prefabrikovaným teóriám, alebo aby sa podriaďovali vopred určeným štatistikám.
V tom pravdepodobne spočíva jeden z kapitálnych omylov našej doby: nazdávame sa, že história vzniká v našich malých hlavičkách a že ju možno vykonštruovať na objednávku. Dokonale exemplárny bol postoj spisovateľa (okrem iného aj vedúceho edície História v istom vydavateľstve - môjtybože!), ktorý počas jednej debaty o pôvode Krištofa Kolumba povedal historičke Marianne Mahn-Lotovej: „Je možné, že vaša téza je pravdivá, ale neberte ľuďom slobodu myslenia!" Tento pán by sa určite dostal do rozpakov, keby sa ho niekto spýtal, koľko je hodín. Keby odpovedal, že je pol deviatej, ten druhý by mu mohol odvetiť: „Nechajte mi slobodu myslenia; som pevne presvedčený, že sú tri hodiny ráno."
Dejiny sa už naivnejším a nehanebnejším spôsobom ani popierať nedajú. Slobodu myslenia, ktorú história predpokladá a vyžaduje ako každé iné vedecké bádanie, si v žiadnom prípade nemožno mýliť s intelektuálnou obrazotvornosťou jednotlivca, ktorú mu diktuje jeho politické zmýšľanie, osobné názory či chvíľkové impulzy, alebo jednoducho túžba napísať bestseller.

História má svoje pole. Prestáva existovať vtedy, ak prestáva byť hľadaním pravdy, ktoré sa zakladá na autentických dokumentoch. Vtedy sa doslova a dopísmena rozplynie, či lepšie povedané, je len podvodom a mystifikáciou. Tu sa núka príležitosť, aby sme citovali pôvabnú definíciu od Henri-Irénée Marroua: „Človek-bádateľ, historik, sa nachádza v postavení vyslanca, ktorého vyslali jeho bratia-ľudia dobývať pravdu."72
Určite sa vyskytne námietka, že predsa v historickej literatúre existujú majstrovské diela. Lenže keď Shakespeare vytvoril Henricha V, urobil to tak, že rešpektoval pravdivosť tejto postavy, ako nám ju odhaľujú dejiny. Oveľa diskutabilnejší je taký Walter Scott. Presadil také stvárnenie Ľudovíta XI., ktoré nemá nič spoločné s historickým Ľudovítom XI., aj keď sa tento obraz vkradol až do školských učebníc! Napokon to, čo je na dennom poriadku - teda že mená historických osobností sa vypožičiavajú na to, aby zaštítili výtvory, ktoré, žiaľ, nemajú už vôbec nič spoločné so Shakespearom, a dokonca ani s Walterom Scottom - to nie je nič iné, ako úbohá falošná napodobenina, určená na zneužitie dôvery dobromyseľného ľudu, ktorým autori pohŕdajú. Tvorcovia vsadili na záujem o históriu, ktorý publikum prejavuje čoraz silnejšie (v čase lacných filozofií, čisto abstraktných systémov a výlučne intelektuálnych, pojmových a rozumových teórií ide o zdravý reflex). Unáhlene si osvojili pár známych mien (Krištof Kolumbus, Jana z Arku atď) a nejaké témy, o ktorých je známe, že vyvolajú politickú odozvu (ka-tari, templári, Okcitánia). Keď sa námet ešte okorení niekoľkými škandálikmi podľa overených novinárskych postupov, vyjde z toho všetkého „historické" dielo, ba aj celá edícia kníh, ktorá pôjde na dračku.
Je totiž veľmi ľahké vedome či nevedome robiť všelijaké machinácie s dejinami, ak produkt predkladáme publiku, ktoré

De la connaissance historique. Paríž : Seuil, 1954, s. 219 (reedícia v r. 1975).

tieto dejiny nepozná. Svedectvá o tom nám každodenne, alebo skoro každý deň prekladá televízia. V prípade, že sa vyrozprávané udalosti stali v dostatočne nedávnej dobe, aby sa ich deformácia na obrazovke dala napraviť, ide len o menšie zlo. Keď však autor zoberie útokom (to je pojem, ktorý sa sem hodí) napríklad tému výpravy proti albigéncom, koľko ľudí bude vedieť protestovať? Svätého Dominika môže veselo nechať, aby si požil o takých dvadsať rokov dlhšie, zameniť jednu postavu s ďalšou a skomponovať celé tkanivo omylov, ktoré zapríčiní, že odborník upadne do mrákot. Nebude mať potom inú možnosť, len uverejniť svoju kritiku v nejakom špecializovanom periodiku, s ktorou sa oboznámi iba úzky okruh vedcov. Stredovek predstavuje privilegovanú látku na spracovanie: možno o ňom povedať čokoľvek, a pritom mať takmer stopercentnú istotu, že to nikto nebude vyvracať.
Stredoveký historik by mohol veľmi dobre stráviť svoj život tým, že by naprával omyly, lebo skoro všetky dobové fakty a texty popierajú legendy, ktoré sa začali hromadiť od 16. storočia a rozšírili sa najmä v 19. storočí. Nestáva sa veľmi často, že človek začne pracovať s nejakou témou bez toho, aby najprv nemusel uviesť na správnu mieru všetky fabulácie, ktoré na tento námet vznikli. Budeme sa však držať charakteristického príkladu, hoci má pôvod v dejinách novoveku, a nie stredoveku; túto skúsenosť sme zažili prednedávnom (1974) a v podmienkach, ktoré možno považovať za typické. Do Národného archívu prišiel istý scenárista a mal v úmysle vyhľadať dokumentáciu, ktorá sa vzťahovala k Damiensovmu zločinnému útoku na Ľudovíta XV. Tento scenárista ako prvú vec žiadal, aby mohol nazrieť do parlamentnej zápisnice, kde „chýbali vytrhnuté stránky". Všetci historici počnúc Micheletom - presnejšie počnúc Ravais-sonom, ktorý žil pred ním - totiž spomínajú, že stránky obsahujúce uznesenia parlamentu o Damiensovej kauze boli vytrhnuté. Po nahliadnutí do autentickej zápisnice sme však museli

konštatovať, že je celá a nedotknutá, že strany nasledujú bezchybne za sebou podľa pôvodného číslovania a že uznesenia sa zapisovali postupne, jedno za druhým, bez rozoznateľného dodatku alebo odcudzenia strán. Michelet okrem iného spomína, že z usvedčujúcich predmetov tohto procesu nezostalo nič iné, len „úbohý krvavý zdrap" z Damiensovej košele. Kabinet usvedčujúcich predmetov v Národnom archíve v skutočnosti uchováva Damiensov odev, aj keď je skrz-naskrz prežratý od molí: na to obdobie bol prostý, ale dnes by predstavoval pravé majstrovské dielo nejakého známeho krajčíra - je z čistej a obdivuhodne utkanej vlny, veľmi dôsledne ušitý a ozdobený, s vestou, nazberkanou košeľou, rukavicami atď
Pôvod omylu možno odhaliť bez námahy: pochádza od prvého historika, ktorý od slova do slova zopakoval dvorské klebety. Podľa nich totiž Damiensov zločinný útok riadili - dnes by sme povedali, že na diaľku - vysokopostavené osobnosti, ktoré vraj chceli vymazať svoje meno z parlamentných uznesení. Je to obyčajná a nesúvislá bájka, ktorú popiera stav zápisnice, ako aj prvopisy rozsudku, a opakujeme, že všetko je absolútne celistvé bez čo i len drobnej medzierky. Keď Michelet písal poslednú časť Francúzskych dejín, teda obdobie monarchie až do revolúcie v roku 1789 (Dejiny revolúcie napísal ešte predtým), s Národným archívom neudržiaval styky už viac ako dvadsať rokov. Knieža-prezident ho totiž zbavil funkcie, ktorú tam vykonával, lebo v roku 1852 mu Michelet odmietol zložiť prísahu. Kapitolu o Damiensovi teda napísal podľa vágnych osobných spomienok, preto ten „úbohý krvavý zdrap", a podľa staršieho historika, čo v tomto prípade nebola dobrá voľba. Nielen pri tomto konkrétnom prípade možno konštatovať, že posledná časť jeho diela má oveľa horšiu informačnú hodnotu ako prvá časť, ktorú napísal medzi rokmi 1848 - 1852.
Isté je, že v prípade Damiensovho atentátu bolo potrebné najprv pomocou dokumentov napraviť prvotnú nepresnosť,

ktorá prekrútila celý príbeh procesu s týmto nešťastníkom, po-lopomätencom a obeťou súdnej procedúry, ktorá nadobudla v 17. - 18. storočí nepredstaviteľne kruté črty.
Je to príznačná anekdota a omyl, ktorý sa dá ľahko uviesť na správnu mieru, lebo ide o relatívne nedávne dejiny. Stredoveké dejiny podobnými omylmi priam oplývajú; majú pôvod v tom, že sa veľmi často zanedbáva práca s prvotnými prameňmi.
Spomeniem tu veľavravný príklad, ktorý nás tentoraz zavedie rovno do epochy stredoveku. Kto navštívili Rocamadour, určite si vypočul príbeh o istom svätom Amadourovi. Tento svätec vraj nebol nik iný, ako mýtnik z evanjelia Zachej, ktorého na vieru obrátil Kristus. Podľa legendy prišiel pokresťančovať Galov a neskôr zomrel ako pustovník v týchto skalách, ktoré sa nazývajú podľa neho - Roc-Amadour.
Keď som sa raz pripravovala na kongres, naskytla sa mi príležitosť podrobne si prečítať Knihu zázrakov Panny Márie Rocamadourskej, z ktorej sa dochoval pôvodný rukopis z 12. storočia. Musela som skonštatovať, že o Zachejovi ani o svätom Amadourovi som tam nenašla ani zmienku. Všetky opisované zázraky sa výslovne prisudzovali Kristovi na príhovor Panny Márie. Z pozornejšieho štúdia vyplynie, že legenda má pôvod v 15. storočí (teda vznikla tri storočia po napísaní Knihy zázrakov). Výslovne a podrobne ju opísal až jeden mravoučný spis, ktorý vyšiel v roku 1633. Do liturgie ju napokon zaradili až okolo roku 1850, teda v samej polovici 19. storočia. Podobné anekdoty by sa dali rátať na stovky.
Treba sa teda opierať o pramene, ale nie o hocijaké pramene, lebo extrémne často dochádza k zámene literárnych a historických zdrojov. Je samozrejmé, že ak budeme pokladať za „reálny" prvý význam a doslovný obsah hrdinských piesní alebo rytierskych románov a ak budeme chcieť urobiť z ich postáv predstaviteľov bežného života, opisované ľudstvo sa bude

hemžiť príšerami, obludnosťami a absurdnosťami. Na úpravu podobných omylov by mal postačiť obyčajný zdravý rozum. Skutočnosť je však iná. Najmä vo Francúzsku sa vyskytli vykladači, ktorí tvrdohlavo nástojili na doslovnom význame diel, ktoré sú výplodmi fantázie. Od literárneho diela možno očakávať len to, že bude odozvou istej mentality, a nie opisom skutočnosti, a ešte tým menej dôkladným opisom tejto skutočnosti. V 19. storočí zažil rozkvet nový literárny žáner, naturalistický román; no veľmi by sme sa mýlili, keby sme považovali otca Goriota alebo Luciena de Rubempré za historické osobnosti. Niektorí vedci si nedajú ujsť príležitosť a robia to práve týmto spôsobom, napríklad v prípade Raoula z Cambrai. No hrdinský epos, ako aj rytiersky román sa svojou podstatou radikálne líšia od naturalistického románu: autor sa nestará o to, aby čo najvernejšie stvárnil skutočnosť, presne tak ako sochár, ktorý vytesáva do kameňa postavy na hlavici románskeho stĺpu. Napriek tomu sa z eposu Raoul z Cambrai vyabstrahoval prototyp krutého a nespravodlivého feudála, ktorý plieni a pustoší všetko navôkol. Bolo by presvedčivejšie hľadať tento prototyp v kronikách a ešte skôr v dokumentoch z diplomatárov alebo v podobných typoch listín. Je však ľahšie donekonečna rozvádzať tie isté prefabrikované schémy, ako skúmať donačné listiny, nájomné zmluvy, záznamy o kúpe a predaji. Históriu totiž možno nájsť tam, a nie v literatúre.
Na historickom, teda vedeckom poli treba ešte vyvinúť obrovské úsilie, aby sme spoznali tisícročie našich dejín a vyhli sa pritom neurčitému folklóru, ktorý vyživujú stále tie isté večité kroniky alebo jednoducho štúdie z dávnejších čias, z 18. či 19. storočia, a preto nemôžu byť úplné alebo presné. Postačí pripomenúť Abélarda, z ktorého sa stal neveriaci skeptik a poblú-denec v storočí plnom nevedomosti a otupenosti. Vydávať za skeptika filozofa, ktorý všetko mysliteľské úsilie venoval tomu, aby sa vyhlásila dogma o Božej Trojici, teológa, ktorý razil cestu Tomášovi Akvinskému, je samo osebe veľkým paradoxom.

Avšak práve o tom sa možno dočítať skoro vo všetkých vedec-ko-popularizačných dielach.
Z jeho diela sa preložil jedine slávny List priateľovi, ako aj korešpondencia s Hélo'isou.73 Jeho filozofické dielo zostáva naďalej prakticky neznáme, pozná ho iba niekoľko odborníkov, ktorí si ho prečítali v latinčine. Raz sa mi prihodila kuriózna a nemilá vec: ako to už urobili mnohí predo mnou, Abélardov životný príbeh som opísala v jednej knihe, zaradenej do edície, v ktorej sa popri texte uvádzali marginálne poznámky. Tie mali objasniť zložité pojmy, čo je samo osebe vec chvályhodná. Vypracoval ich istý stredoškolský profesor dejepisu.74
Aké veľké bolo moje prekvapenie, keď som videla, s akou voľnosťou pristupuje k textom Abélarda, najmä k spisu Sic et non, ktorý ho zo všetkých diel najväčšmi môže pasovať za skeptika! Autor vložil do poznámok komentáre, ktoré vypísal z bežne používaných školských učebníc. Pre toho, kto si dal námahu prečítať Sic et non od začiatku až do konca, bol výsledok náramne prekvapujúci, a to je ešte eufemisticky výraz. Keby si bol autor prečítal aspoň obdivuhodný Prológ, ktorý charakterizuje úmysel celého spisu (skladá sa najmä z citácií zo Svätého písma a z citácií cirkevných otcov), bol by napísal úplne iné komentáre. Týmto spôsobom sa obraz Abélarda, ktorý sa objavuje v jeho spisoch, úplne líši od obrazu, ktorý vyprodukovali a rozširovali dejepisci v 18. a 19. storočí, teda v čase, keď bola zverejnená len časť jeho diela. Preto keď sa kultivovaným čitateľom predkladajú autentické texty, myslia si, že ide o omyl.
Bezpochyby najpôsobivejším príkladom je príklad svätého Ľudovíta,75 najmenej známeho spomedzi francúzskych kráľov.

73	Prednedávnom vyšiel anglický preklad Abélardovej Etiky z pera odbor-
níka D. E. Luscombea v Oxforde, Clarendon Press 1971.
74	Pripomeňme, že pripúšťaciu skúšku neskladajú historici, teda vedci, kto-
rí pracujú s pôvodnými textami, ale budúci profesori dejepisu, a to je rozdiel.
75	S radosťou sme privítali publikáciu dvoch výborných prác o svätom Ľudoví-
tovi v roku 1983, jednu od Gérarda Sivéryho a druhú od Jeana Richarda (vyd. Fayard).

Nemožno uveriť tomu, že ešte vždy nie je vyhotovený úplný katalóg listín svätého Ľudovíta, no pritom už boli sčítané listiny kráľov, ktorí panovali pred ním alebo po ňom. Odborníkom možno odobral odvahu príliš veľký počet listín z kraľovania, čo pokrýva viac ako štyridsať rokov našich dejín. Pochopiteľne, takáto práca si vyžaduje tím, ale archivári, ktorí majú výborné vzdelanie na štúdium historických dokumentov, nie sú rovnako znamenite vyškolení na tímovú prácu. Svätého Ľudovíta teda poznáme len prostredníctvom kronikárov, ktorí boli veľmi dobre informovaní a mali nesmierne nadanie ako Joinville. Vďaka nim môžeme do hĺbky pochopiť jeho osobnosť, ale stále netušíme, alebo vieme len približne, aké bolo jeho skutočné dielo či skutky vo verejnom alebo súkromnom živote. Dá sa povedať, že o jeho panovaní máme poznatky z druhej ruky. A aby sme ešte väčšmi zvýraznili medzery v našej informovanosti, pripomeňme, že ani Joinvillovo dielo ešte nebolo spracované v komentovanej edícii vybavenej poznámkami. Toto dielo sa vydáva ustavične a opäť, no edituje sa naďalej len podľa starého vydania od Natalisa de Waillyho. To však nie je edícia, ktorá zodpovedá súčasným nárokom úpravy textov podľa existujúcich rukopisov. Preto naše poznatky o panovaní Ľudovíta Svätého neprekročili úroveň historickej syntézy, o ktorú sa stále opierame. Ide o dielo Le Naina de Tillemont, ktoré napísal v 17. storočí, ale len v minulom storočí ho vydal Jules de Gaulle pre Spoločnosť francúzskych dejín, zatiaľ čo najhodnotnejšej kronike týkajúcej sa tohto panovania sa nedostalo pozornosti, akú by si zasluhovala.
Ďalší príklad, ktorý nedávno rozoberala jedna dizertačná práca,76 sa týka úplne inej oblasti. Nikto netuší, že z diela Etienna Langtona bola uverejnená len jedna stotina, presnejšie

76 Amaury d'Esneval: L'Inspiration biblique d'Etienne Langton à travers le commentaire sur le livre de Ruth et les „Interpretationes nominum hebraicorum". Dizertačná práca obhájená v r. 1976 na Caenskej univerzite.

jedna kázeň z tristo, ktoré sa nám až do dnešných dní zachovali, ďalej jeden biblický komentár, hoci napísal komentáre ku všetkým knihám Biblie, a jedna-jediná quaestio zo sedemdesiatich. Široká čitateľská verejnosť dodnes nepozná meno Etienna Langtona. Aby sme však upresnili rozmer tejto medzery, treba vedieť, že všetci tí, ktorí počnúc 13. storočím citovali tú alebo onú pasáž z Biblie (čo predstavuje tisíce, ba skôr niekoľko miliárd citácií) svojou odvolávkou, čosi dlhujú prácam tejto osobnosti. Jej práce stanovili kapitoláciu Biblie, teda jej rozdelenie do kapitol a veršov, ktoré prijala dokonca aj židovská Biblia a ktoré platí dodnes. To dostatočne poukazuje na význam Langtona, ktorý sa po štúdiách na parížskej univerzite stal arcibiskupom v Canterbury a okrem toho aj zohral rozhodujúcu úlohu pri redigovaní anglickej Magny Charty v roku 1215.
Budúcim generáciám stredovekých historikov práca určite chýbať nebude, no budú potrebovať istú dávku odvahy, aby ju doviedli do úspešného konca, a nezaobídu sa ani bez istej nezávislosti v zmýšľaní. Študenti vyšších ročníkov univerzít sa nám totiž zverujú príliš často na to, aby sme vedeli, na čom sme vzhľadom na túto problematiku: tým, ktorí túžia vypracovať diplomovú prácu zo stredovekých dejín, až na pár ojedinelých výnimiek, odobrali odvahu profesori a budúci oponenti prác, na ktorých sa obrátili. Niežeby sme im chceli prisudzovať zákerné úmysly; jednoducho, čo je ešte horšie, im chýbala potrebná kompetencia a ešte väčšmi zvedavosť. Takže sme sa dopracovali k paradoxnému stavu: tí, čo študujú dejiny gréckeho, rímskeho alebo dokonca byzantského staroveku, sa stretávajú so všetkými možnými ťažkosťami, keď si majú vybrať námet na diplomovú alebo doktorandskú prácu, lebo problémy už boli preštudované a analyzované zo všetkých strán a do tých najmenších podrobností. Pritom tí, ktorí by sa chceli orientovať na naše vlastné dejiny, kde treba zaplniť obrovské biele miesta a skutočné priepasti, sa dajú odradiť autoritami.

A tak je to vo všetkých oblastiach, nielen v histórii v pravom slova zmysle, teda v dejinách osôb a udalostí, ale aj v dejinách filozofie či ideí, v dejinách spoločnosti a ľudských skupín, v dejinách mravov a práva... Výsledkom je to skoro absolútne prázdno, s akým sa stretávame vzhľadom na tieto otázky vo všeobecných dielach, v encyklopédiách, univerzálnych dejinách a podobne, kde sa o období stredoveku hovorí na niekoľkých stranách. Tisíc rokov odbavených jedným šmahom, čo je v neúmernej disproporcii so všetkými ostatnými obdobiami vrátane antického. Nech sa rozoberajú akékoľvek otázky, týmto tisícročným obdobím sa prechádza bez rozpakov a veľmi rýchlo. Charakteristický postoj zaujal profesor, ktorý hrdo vyhlasoval, ako veľmi pohŕda Sorbonnou a jej absolventmi, ale zároveň s jedinečnou učenlivos-ťou ducha prijímal tú najpodstatnejšiu dogmu Sorbonny v tejto oblasti, lebo vo svojich Dejinách filozofie toto tisícročie rozobral na piatich či šiestich stránkach. „Medzi Plotinom a Descartom sa na Sorbonne nič neodohralo," vyhlásil raz predo mnou budúci stredoškolský profesor. Bol však jedným z presvedčených o tom, že v oblasti myslenia v období medzi Plotinom a Descartom sa predsa len muselo niečo stať, a rád by sa bol o to zaujímal.
Je to vedecký postoj? Alebo je tento postoj jednoducho rozumný?
Prirodzene, zase sa vyskytne isté množstvo námietok. Možno predsa uviesť slávne mená, odborné časopisy, centrá stredovekých štúdií, ako napríklad stredisko v Poitiers, viaceré kongresy a vedecké semináre, ba i niektoré prednáškové kurzy na univerzitách, ako sú napríklad prednášky o stredovekej ikonografii. To všetko existuje, ale nenarúša platnosť pravidla. Pravidlom stále zostáva, že študent francúzskej literatúry bude písať diplomovú prácu o Proustovi a že študenta dejín zaujme všetko, len nie stredoveké obdobie.
Takáto situácia vládla aspoň donedávna. Dnes cítime, že narastá istý záujem, ktorý je nakoniec schopný vylomiť z pántov

aj zatvorené dvere univerzít. Moderné prostriedky skúmania dokumentov by mohli umožniť, aby sa toto štúdium obnovilo a rozšírilo. Do archívov začína prenikať informatika; je povolaná na to, aby poskytla nesmierne služby. Bezpochyby sa bude aplikovať najprv na obdobia po stredoveku, pretože len veľmi ojedinelé sa zachovali súbory dokumentov týkajúce sa feudálnej periódy, ktoré sú dostatočne rozsiahle a dostatočne úplné na to, aby sa dali počítačovo spracovať. Aj keď niektoré série by sa na to hodili - myslíme napríklad na vyšetrovanie Ľudovíta Svätého a na to, čo by nám mohli poodhaliť v súvislosti so životom spoločnosti tých čias. Čo sa týka obdobia po stredoveku, farské matriky (je známe, že najstaršie matriky vo Francúzsku pochádzajú zo 14. storočia) už prešli podrobným skúmaním a excerpovaním, no ak máme veriť niektorým odborníkom, registre tematiku nevyčerpali. Podľa nich sa totiž pri tvorení programu zabudlo na krstné matky a otcov, ktorí mali v minulosti veľmi významnú úlohu. To znamená, že nech sú prostriedky akokoľvek dokonalé, plnú efektivitu v prípade histórie alebo aj iných vied z nich možno vyťažiť len vtedy, ak ich používajú a náležité riadia kvalifikovaní vedci.
Využívanie reprodukčných prostriedkov s cieľom lepšie poznať našu minulosť by sa mohlo úžasne rozvinúť, no je ešte len v zárodkovom štádiu. Ide zvlášť o reprodukciu miniatúr a rukopisov. Predstavujú prakticky neobmedzený a priam nepreskúmaný zdroj v porovnaní s tým, čo sa doteraz z nich vyťažilo. Obraz a poznatky o stredoveku, ako nám ho sprostredkúva architektúra, sochárstvo, vitráže, fresky ba i tapisérie, čiže dokumentácia v „plenéri", predstavujú len stotinu z toho, s čím by nás mohlo oboznámiť reprodukovanie miniatúr rukopisov. Prekvapujúce je, že v ére audiovizuálnych prostriedkov sa v tomto smere na náležitej úrovni ešte nič nepodniklo. Zatiaľ sa uspokojujeme s obrázkami, ktoré sa väčšinou opakujú, no ilustrácie v rukopisoch sú neuveriteľne bohaté (niektoré rukopisy

obsahujú až štyritisíc miniatúr!77) a zostali neporušené (na rozdiel od veľkej väčšiny fresiek, kde farby viac alebo menej vybledli či zosiveli). Predstavujú rozsiahlu panorámu, ktorá zahŕňa nielen dejiny umenia v pravom slova zmysle, ale aj život v celku, či už ekonomický, spoločenský a podobne. Pousilovali sa iba Angličania: Britské múzeum ponúka návštevníkom stálu výstavu, kde možno vidieť okolo dvesto rukopisov a pre záujemcov zariadilo také výhodné podmienky cien a vlastnej výroby, aby podporili reprodukcie. Okrem toho, súkromné zbierky fotografií, ako Courtauld Institute, poskytujú širšiemu publiku možnosť oboznámiť sa s tým, čo vo Francúzsku možno považovať za prakticky nepreskúmaný poklad. Je nevyhnutný na to, aby sme poznali stredovek, ale paradoxne nie je až tak ľahko dostupný ako výsledky archeologických vykopávok, ktorým spravidla netrvá dlho a za krátky čas obohacujú múzejné zbierky.

t * *

V roku 1969, krátko po pristátí prvého človeka na Mesiaci, v istej televíznej relácii položili skupine detí otázku, čo zapríčinilo technický pokrok ľudstva. Jedno malé chlapča odpovedalo: „To všetko preto, lebo keď prešiel stredovek, tak potom ľudia začali rozmýšľať." Mohol mať tak osem či deväť rokov, ale už vedel, že v stredoveku ľudia nerozmýšľali!
O tejto skutočnosti som už hovorila predtým, ale opäť na nej nástojím: podobná neznalosť nie je výsadou malých detí. Ich neznalosť, prirodzene, nachádza ospravedlnenie v tom, že len

77 Spomeňme napríklad Zdobenú Bibliu (Français 167 v Národnej knižnici), ktorá obsahuje 5 152 obrázkov, alebo chýrečný Breviár vojvodu z Bedfordu (Latin 17 294), ktorý má 4 346 obrázkov. V niektorých rukopisoch sa nacházajú desiatky alebo stovky iluminovaných stránok, no k nim treba pripočítať ešte vyzdobené okraje, ktoré sú nezriedka veľmi bohaté.

opakujú, čo sa naučili. Spomínam si na rozhovor, ktorý som mala s redaktorom z katolíckej televíznej stanice. Rozhovor sa týkal súdneho procesu s Janou z Arku (keďže denník Le Monde v tom čase uverejnil článok o publikácii na túto tému, aj katolícky kanál konečne pozbieral odvahu hovoriť o Jane z Arku...).
Redaktor sa ma vtedy spýtal, ako vošli do známosti akty zo súdneho procesu. Odpovedala som, že vlastníme dobové, autentické zápisy otázok, ktoré kládol tribunál, a odpovedí obžalovanej. Tieto zápisy vtedy vždy vyhotovovali notári počas každej súdnej udalosti.
-	A to vtedy všetko zapisovali?
-	Áno, všetko.
-	Musel to byť zrejme poriadne objemný spis, však?
-	Presne tak.
Mala som dojem, že konverzujem s analfabetom.
-	Takže keď ho chceli zverejniť, mali na to ľudí, ktorí všetko opisovali?
-	Áno, všetko.
Cítila som, že upadol do takého hlbokého údivu, že akékoľvek presviedčanie by bolo chúlostivé. Popod fúzy si len tak pre seba zašomral: „Človeku padne zaťažko uveriť, že tí ľudia mohli robiť veci tak dôsledne..."
Pri slovách „tí ľudia" a „tak dôsledne" som zas upadla do hlbokého údivu ja: je možné, že ten redaktor nikdy v živote nevidel gotickú klenbu? Nikdy si nepoložil otázku, že ak vydržala stáť vo výške približne štyridsať metrov pomaly už tisícročie, nemohli ju predsa skonštruovať nijako inak ako dôsledne? Pripomínal mi iného účastníka rozhovoru, čo takisto na margo Jany z Arku zvysoka vravel: „Určite si uvedomujete, že ak podobné dokumenty z tých čias ešte jestvujú, musia sa nachádzať v takom zlom stave, že sa z nich nedá prečítať ani len písmenko!" Aby som ho presvedčila o opaku, stačilo ho pozvať na prehliadku niekoľkých kilometrov políc a regálov v Národnom

archíve. Veľmi rýchlo by uznal, že pergamen alebo handrový papier je odolnejší trocha iným spôsobom ako náš novinový papier. Na podrobnostiach však nezáleží. Ide tu totiž o infantilné nazeranie na jednu časť ľudských dejín. Prvoradý a rozhodný pokrok vzhľadom na stredovek by spočíval v tom, keby sme prijali skutočnosť, že „tí ľudia" boli takými ľuďmi, ako sme my, že tvorili ľudstvo, ktoré nebolo lepšie ani horšie ako ľudstvo v súčasnosti, no nad ktorým nestačí pokrčiť plecami alebo zho-vievavo sa pousmiať. Možno ho skúmať bez obáv ako hociktorú inú civilizáciu.
To by však, prirodzene, znamenalo, že by sme sa museli zrieknuť pojmu „stredovek", aspoň v tom zmysle, v ktorom tento pojem označuje tisícročný celok, čo oddeľuje antický starovek a renesanciu. Keď pripustíme, že v období tisíc a viac rokov sa môže stať mnoho udalostí, malo by to v tej miere, v akej sa pridŕžame klasifikácií (a priznajme, že sú potrebné), zapríčiniť vznik o čosi diferencovanejšieho názvoslovia. Osvojilo si ho okrem iného už mnoho odborníkov a niet príčiny, prečo všeobecná informovanosť tak veľmi zaostáva za súčasnou vedou, keď sa práve vďaka rýchlosti prenosu a rozširovania udial pozoruhodný pokrok. Mohli by sme teda hovoriť o franskej perióde, ktorou sa začína obdobie nazývané raným stredovekom, trvajúce približne tristo rokov, od pádu Rímskej ríše (rok 410, ak si zvolíme za východiskový bod obsadenie Ríma Gótmi, alebo rok 476, ak dáme prednosť zosadeniu z trónu posledného cisára) po dynastie Karolovcov v polovici 8. storočia. Vymedzili by sme tým prvú fázu, ktorá si nezasluhuje, aby sa na ňu zabúdalo, ako sa nezabúda na obdobia, ktoré ju predchádzali alebo po nej nasledovali. Keby sme hľadali jej ekvivalent, zodpovedala by rovnakému časovému obdobiu, aké uplynulo od nástupu Henricha IV. na trón (1589) po začiatok prvej svetovej vojny (1914).
Druhou etapou by mohla byť cisárska perióda. Počas nej sa Európa zjednotila, čo v našom 20. storočí nepredstavuje až taký

nezanedbateľný prínos. Pokrýva asi dvestoročné obdobie: možno ho prirovnať k obdobiu od smrti Ľudovíta XV. (1774) až po súčasný letopočet (1975).
Od polovice 10. storočia až do konca 13. storočia je to feudálny vek, čo v pravom slova zmysle predstavuje jednotný blok najmä vo Francúzsku. Týchto tristopäťdesiat rokov charakterizujú jeho spoločné a silne výrazné črty: ide o taký istý časový úsek, akým je obdobie medzi Janou z Arku (1429) a francúzskou revolúciou.
Nakoniec by sme mohli termín stredovek vyhradiť pre dve posledné storočia (ide o rovnaký interval ako ten, čo ohraničuje smrť Ľudovíta XIV, 1715, a Októbrovú revolúciu v Rusku). V tomto prípade ide z politického hľadiska naozaj o prechodné obdobie medzi feudalizmom a monarchiou, keď sa uskutočnili priepastné spoločenské, ekonomické a dokonca aj umelecké zmeny.
Stojí za povšimnutie, že v prípade tejto poslednej periódy a len z nej vznikli zovšeobecňujúce náhľady, následkom ktorých sa zo stredoveku stala epocha plná vojen, hladomoru a epidémií. Práve preto, aby sme zjemnili takéto hrubé chronologické črty, vypracovali sme počas jedného seminára so študentmi dejín profil človeka z roku 1250. Oproti nemu sme postavili profil človeka z roku 1350. Bola to plodná konfrontácia dvoch svetov, ktorých rozdiely sa zdajú radikálne. Európskeho človeka v roku 1350 postihla najstrašnejšia katastrofa, akú kedy zažil, vredovitý alebo čierny mor. Je známe, že sa objavil v rokoch 1347 - 134878 a skosil každého tretieho človeka v Európe. No všade tam, kde bolo možné zostaviť presné údaje, skutočnosť prekračovala odhady. Stačí si pripomenúť, že napríklad v Marseille sa úplne vyľudnili kláštory bratov kazateľov a minoritov a že niektoré dediny na vidieku navždy vymizli z mapy.
Vo Francúzsku táto pohroma nasledovala po bitke pri Kreščaku, ktorá podľa dobového výrazu v roku 1346 zrazila k ze-

V Európe predtým zúril v 8. storočí a odvtedy sa neobjavil.

mi „výkvet francúzskeho rytierstva". To znamená, že šľachtické rodiny vo Francúzsku, alebo aspoň tie zo severu, doslova prišli o hlavu. Okrem toho vojnové podmienky zmenila novinka -pušný prach. Na bojových poliach sa objavil práve v prvej polovici 14. storočia. I keď v tých podmienkach, v akých sa používal, narobil viac strachu ako zla, jeho existencia prevrátila proporciu medzi obrannými a útočnými prostriedkami: až dovtedy boli prostriedky útoku slabšie, no od tej chvíle sa stávajú najsilnejšími. Znamenal zlom aj v zmýšľaní. Predtým šlo predovšetkým o to, aby sa získalo čo najviac zajatcov, teraz sa ľudia svojho protivníka snažia zabiť. Nejaký čas sa ešte venovala pozornosť obranným prostriedkom, a preto sa v 14. storočí objavil rytier obťažkaný železom, kým rytier v roku 1250 sa cítil bezpečne za múrmi pevnosti, nemusel sa brániť pred strelnými zbraňami a uspokojil sa s tunikou z drôtených krúžkov, s prilbicou a s náholenníkmi. V roku 1350 sa človek sám stal pohyblivou pevnosťou a brnenie ho čoraz väčšmi obmedzovalo v pohyboch. Sústredil sa najmä na útočné prostriedky: tie sa budú stále zdokonaľovať, a to až do chvíle veľkých hekatomb v podobe plynových komôr a atómovej bomby.
Štúdie z nedávnych čias poukázali aj na to, ako sa na začiatku 14. storočia zmenili klimatické podmienky, a že po období teplej klímy sa dostavilo chladnejšie a oveľa daždivejšie obdobie. Tento faktor bezpochyby zapríčinil veľký hladomor v rokoch 1315 - 1317, ktorý zasiahol celú Európu. Možno ho prirovnať k hladomoru, čo počas rokov 1974 - 1975 spustošil Sahel, no prirovnať možno nie následky (veď poľnohospodárstvo na Západe bolo dostatočne rôznorodé na to, aby sa využívali miestne zdroje, čo nebolo možné v prípade kočov-níckeho obyvateľstva, ktoré ešte žilo pastierskym životom), lež príčiny.
Iná, subtílnejšia a zrejme radikálnejšia zmena spočíva v pokrokoch v meraní času. Práve na začiatku 14. storočia sa ob-

javujú mechanické hodiny.79 Každodennému životu až do tej chvíle dodávali rytmus ročné obdobia a biologický rytmus, plynutie dní, nocí, zmeny ročných období, ktoré poznačovali liturgické sviatky. Tento rytmus nemal v sebe prísnosť a obsahoval kontrasty. A tak prostá skutočnosť, že pred Vianocami sa postilo dvadsať dní, pred Veľkou nocou štyridsať a že potom hodo-kvas nadobúdal všetok svoj duchovný aj materiálny význam, predpokladá striedanie, ktoré rozbíja každú jednotvárnosť. Pripomeňme, že ak všetok vedecký pokrok vďačí za mnohé deleniu času pomocou mechanických hodín a ich odvodenín, tie zas vytvárajú prelom v zmýšľaní, ktorý sa odrazil v konaní človeka 14. storočia v porovnaní s človekom 13. storočia, presne tým istým spôsobom, ako v súčasnosti možnosti merania času, ktoré sú čím ďalej, tým presnejšie a dôkladnejšie, a takisto pôsobia ako na tempo práce, tak aj na športové výkony.
Dalo by sa takto pokračovať ďalej, no týchto pár čŕt postačí, aby sme podčiarkli kontrasty, ktorými sa líši jedna epocha od druhej a ktoré znemožňujú akékoľvek zovšeobecňovanie, na ktoré sme si navykli pre medzery v našom historickom vzdelaní.
Vojny, hladomory a epidémie teda vskutku charakterizujú stredovek, no ide o stredovek 14. až 15. storočia a predovšetkým o stredovek vo Francúzsku. Naša krajina vtedy prežívala jedno z najhrôzostrašnejších období svojich dejín, hoci vojny sa vyskytovali sporadicky. Známa storočná vojna v rokoch 1340 až 1453 pozostáva približne zo šesťdesiatich rokov otvoreného nepriateľstva, ktoré zasahovalo len veľmi úzku časť územia. Ustavičné pohromy spôsobovali námezdní žoldnieri,

75 Jean Gimpel sa nezdráha vidieť v období od 14. storočia až po to naše „éru mechanického orloja". Pozri jeho publikáciu s názvom La Révolution industrielle du Moyen Age. Paríž : Seuil, edícia Points, 1975, s. 141 a n. Doplníme, že sme mali v úmysle venovať kapitolu technickému pokroku, čo ľudia dosiahli v stredoveku, ale po uverejnení jeho diela sa nám zdalo, že bude postačujúce, ak naň čitateľa upozorníme a od-voláme sa naň.

vojaci, ktorí bojovali za žold. Vhod im prišlo žiť z drancovania krajiny, a preto sa ich prítomnosti obyvateľstvo desilo v čase vojny, ako aj v čase mieru. Aby sme vedeli chladnokrvne a s istým odstupom posúdiť tento stav, treba si pripomenúť, ako sa v roku 1958 eufemisticky vravelo, že francúzska armáda je „v aktívnej činnosti" päťdesiatdva rokov od začiatku storočia. Moderná armáda sa však skladá zo živých síl celého národa, a to je opak diania v stredoveku, kde vojaci boli dobrovoľníkmi.
Všetko, čo sme spomenuli, prirodzene neznamená, že feudálny vek nezasahovali strasti, ktoré postihovali ľudstvo v každej dobe, no v duchu si pripomeňme napríklad osud Paríža, ktorý nebol obliehaný počas obdobia medzi norman-skými nájazdmi v rokoch 885 - 887 a nepokojmi v polovici 14. storočia pod vedením Étienna Marcela. Viac ako štyristo rokov uplynulo bez toho, že by na mesto doľahli vojny alebo vnútorný rozvrat. Ak to dáme do súvislosti s tým, čo sa odohralo v Paríži od roku 1789 až do našich dní, nie je potrebné, aby sme nástojili na bilancii revolúcií, obliehaní a cudzích okupácií, ktoré sa tu vystriedali.... Nemožno zabudnúť ani na choleru v 19. storočí a na španielsku chrípku v 20. storočí!

* * *

Naša generácia sa nachádza na prelome dvoch koncepcií sveta. Prvá je tá, v ktorej nás vychovávali a ktorá predstavuje dedičstvo z predchádzajúcich troch či štyroch storočí. V centre všetkého stál homo academicus, ktorým hýbal racionálne rozmýšľajúci rozum a aristotelovská logika. Veci posudzoval podľa rímskeho práva, a keď šlo o estetiku, pripúšťal výlučne estetickú doktrínu gréckeho a rímskeho klasického staroveku. To všetko sa odohrávalo v trojrozmernom svete, o ktorom sa ešte v minulom storočí taký Berthelot mohol nazdávať, že za krátky čas

budeme schopní v plnom rozsahu definovať jeho medze a jeho zložky. Skutočnosť je, že vedecký pokrok, ktorý podmienili vedci - Berthelotovi súčasníci, viedol k tomu, že táto vízia sa roztrieštila na márne kúsky. Netreba ísť tak ďaleko, aby sme sa odvolávali na vedecké výdobytky dneška (korene nášho dneška vskutku siahajú až do konca minulého storočia), či už ide o relativitu, o vlnovú mechaniku, o pojem časopriestoru alebo prosto o prostriedky výskumu, ktoré zďaleka prekračujú to, čo bolo možné predpokladať len pred sto rokmi. To postačuje, aby sme vôkol nás konštatovali zánik klasického videnia sveta.
Táto klasická vízia sveta, o ktorej možno (veľmi zjednodušujúcu!) povedať, že sa k nám dostala od Aristotela prostredníctvom Tomáša Akvinského a Descarta, sa zrodila v stredoveku. Práve v 13. storočí si aristotelovskú logiku (Aristoteles v interpretácii arabských filozofov bol tak trocha tým, čím je v našej prítomnosti Hegel pre celý univerzitný svet) nie bez námahy osvojuje kresťanská filozofia. V tej istej dobe sa vypracúva syntéza, ktorú už tušil Abélard, ale do vydareného konca ju o jeden a pol storočia neskôr doviedol až Tomáš Akvinský a jeho učiteľ Albert Veľký. Ak v tom niekto vidí myšlienkový systém, ktorý dominoval 13. storočiu, ide o čistý optický klam: naopak, v tých časoch mal také následky, ako nejaké cudzie teleso, ktoré sa telo pokúša vyhnať, odstrániť. Tomistické myslenie bude v plnej miere akceptované až oveľa neskôr. Vo chvíli, keď sa formulovalo, mu bolo cudzie presadiť sa rozhodujúcim spôsobom. Pripomeňme, že v tom istom 13. storočí Robert Grossetête nezakladá na skúmaní svetla iba určitú estetiku, ale aj celý poriadok poznávania. A čo povedať o mysliteľoch predchádzajúceho 12. storočia, ktorí oživovali školu Saint-Victor v Paríži! Taký Hugo zo Saint-Victor nepociťoval potrebu opierať sa o Platóna ani o Aristotela, no zato dielo jedného aj druhého aspoň sčasti poznal. Na začiatok každej kontemplácie umiestňuje kontempláciu krásy sveta. Za prvotný element označuje

pohyb, ktorý je aj prameňom estetického zážitku - pohyb vetra, vín a nebeských telies. Predpokladá existenciu krásy, ktorá pre naše zmysly zostáva neviditeľná. Či nie sú koncepcie tohto druhu bližšie dnešnému vedeckému aj umeleckému videniu, ako koncepcie toho času, keď vedci verili, že človeka i svet zredukujú na definície a zatriedenie? Na expozícii s názvom Príroda krát desaťtisíc v parížskom Múzeu v roku 1974 sa vystavovali fotografie vyhotovené pomocou elektronického mikroskopu. Výstava poodhaľovala videnie sveta, o ktorom sa predtým ani len nechyrovalo. Toto videnie sa paradoxne približovalo vízii takzvaného abstraktného umenia v tých najlepších výtvoroch: nádherné plochy, ktoré pripomínali zorané pole, les či obdivuhodné geometrické konštrukcie. Po prečítaní po-pisky sa zrazu ukázalo, že ide o prierez vlasu, o končatinu švába alebo o jednu plôšku mušieho oka. Nie je potrebné ani hovoriť, že sme sa vzdialili od karteziánskeho univerza, no isté je, že taký Hugo zo Saint-Victor alebo Izidor zo Sevilly by boli unesení, keby sa mohli prechádzať vo svete, ako ho odhaľuje elektronika. Kto tvrdil, že v epoche francúzskeho klasicizmu človek stanovil za východiskový bod každého poznávania pochybnosť, a nie úžas? Elektronický mikroskop, ako aj cesty kozmonautov by nás mohli v súčasnosti uviesť do zhody s dobou, ktorá inštinktívne prijímala úžas. Tento úžas by nebol odmietol „kvalitatívne skoky" (výraz použil Maurice Clavel podľa Kierkegaarda), čo kategórie klasickej logiky označovali za neprípustné.
Nasledujúce generácie sa budú pravdepodobne čudovať, že počas takého dlhého obdobia bolo možné podobným spôsobom vylúčiť z centra záujmu celú periódu našej minulosti, práve to obdobie, ktoré po sebe zanechalo tie najpresvedčivejšie stopy. Nenadišiel náhodou už čas na to, aby sme urobili raz a navždy koniec tejto sústavnej nevšímavosti a pripustili, že na poli humanitných vied možno skúmať bez pohŕdania a komplexov toto tisícročie našich dejín, ktoré je všetkým možným, len nie „prechodným časom"?

Niekoľko poznámok
na okraj vyučovania dejepisu

Zdá sa, že vďaka novým, ba tým najnovším nariadeniam budú mať humanitné predmety v učebnom pláne žiakov o čosi významnejšie miesto ako v minulosti. Historik to môže prijať len a len s nadšením, a nadšenie vychovávateľa musí byť ešte väčšie.
Môžeme si totiž položiť otázku, či sa osnovy až do tejto chvíle nevypracovávali tak, že oveľa väčšia váha sa kládla na predmety, ktoré si malo dieťa napchať do hlavy, ako na hľadisko samotného dieťaťa a imperatívy jeho rozvoja. Pochopiteľne, táto poznámka nie je novinkou, všetci vychovávatelia hodní tohto mena ju už viac-menej vyslovili. A snahy všetkých, čo kedysi hlásali aktívne metódy, už začali prinášať plody.
Historikove nároky sú však ešte nástojčivejšie. Oficiálne osnovy, ako aj používané metódy v minulosti totiž anulovali to, čo predstavuje vlastný cieľ histórie. Pripomeňme napríklad absurdnosť, ktorá spočívala v tom, že dejiny stredoveku sa vyučovali v piatom ročníku, ale stredoveká literatúra v ôsmom ročníku. To okrem iného viedlo k tomu, že nejeden učiteľ si „poradil" tak, že nevyučoval stredovek vôbec, ani jeho literatúru, ani jeho dejiny. Tam, kde metódy pokročili dopredu, sa vyučujúci neokolkovali a prestali brať osnovy do úvahy.
Ďalšia absurdnosť, ktorú musíme pripomínať: je ňou princíp spočívajúci v tom, že dejiny sa rozkrájali na kúsky, a to

veľmi nerovnomerne. K tomu sa pridružoval prostoduchý názor, že to, čo sa počas roka žiak naučil, to si osvojí na celý život.
Dozrel čas na to, aby sme znova preskúmali túto otázku v jej kontexte a nemali na mysli len štúdium faktov, ale aj formovanie historického cítenia u žiaka, ktoré sa javí práve také prepotrebné ako formovanie literárneho cítenia.
Zanedbať toto formovanie znamená obísť bez povšimnutia pozitívne stránky, ktoré prináša štúdium histórie.
Či sa nám to páči, alebo nie, človek je takisto historický živočích. Miesto, ktoré zaujíma v čase, je pre neho práve také dôležité ako jeho miesto v priestore a tá prirodzená zvedavosť, ktorú každý zakúša vtedy, keď ide o jeho pôvod, rodinu, príbuzných či dokonca prapredkov, má presne takú istú legitímnosť ako dokto-rova zvedavosť, keď sa svojho pacienta nevypytuje len na detské choroby, ale aj na podmienky, v akých žili a umierali jeho rodičia. V storočí psychoanalýzy nemusíme zdôrazňovať, že pre každého z nás má naša minulosť a minulosť našich príbuzných bezprostredný význam. Ide o význam, ktorý je taký mocný a taký hlboký ako význam spoločenského prostredia vo všeobecnosti, ktorý sa v súčasnosti tak veľmi podčiarkuje a ktorý sa, prirodzene, rozprestiera od jedinca k skupine a od skupiny k regiónu.
No ako každá iniciácia a vyučovanie, aj vyučovanie dejín by malo nadobudnúť rôzne podoby podľa toho, v akom veku je ten, koho učíme (je jasné, že myslíme na mentálny vek: každý vychovávateľ dobre vie, že mentálny vek sa môže diametrálne líšiť od fyzického veku dieťaťa).
Prečo by sa v nižších ročníkoch nemohol vyučovať dejepis pomocou anekdot, výlučne prostredníctvom anekdot, ktoré by mali za cieľ zanechať v pamäti slávne mená a v predstavivosti nepredstaviteľné skutky, ktoré vie poskytnúť jedine história, mimo akýchkoľvek povestí? Vtedy si, prirodzene, vôbec netreba lámať hlavu s chronológiou: všetci vedia, že do deviateho až desiateho roku a v prípade mnohých detí aj neskôr násled-

nosť v čase nič neznamená. Pred dosiahnutím tohto veku je teda márne zaťažovať pamäť letopočtami, práve tak, ako je márne tvrdohlavo zadávať deťom vypracovanie „analýzy", ako to bolo dlhé roky zvykom. Práve v tomto štádiu totiž rozum ešte nie je schopný analyzovať. Naopak, nejestvuje dieťa, nech je akokoľvek maličké, ktoré by nemalo rado príbehy, najmä vtedy, ak sa stali „naozaj". Vo veku, keď všetko, čo sa dieťaťu rozpráva, sa zakoreňuje na celý život do jeho mysle, by malo byť prvoradé zaplniť vedomie pomocou historického repertoáru, ktorého význam pre ľudstvo nemožno vyčerpať.
O čosi neskôr, teda okolo deviatich až dvanástich rokov, môže každý vychovávateľ naplno stimulovať spoločenské cítenie, ktoré sa prebúdza, a ukázať svojim žiakom, ako môžeme vnímať okolie, a pritom si pomáhať lokálnymi dejinami. Štúdium dejín by sa vtedy mohlo prelínať so štúdiom životného prostredia. To je vlastne to, čo učitelia oboznámení s aktívnymi metódami už dávno nazvali „štúdium prostredia". Aby toto štúdium bolo kvalitné, vyžaduje si odvolávky na dejiny a takisto určité prieskumy, ktoré môžu priniesť závažný úžitok - návštevy múzea, ale aj návšteva archívu, aj keby šlo o čo i len prostý archív dedinskej radnice, ďalej prehliadka katastra, matriky, sčítania obyvateľstva... A nakoniec návšteva pamiatok minulosti (ktorému regiónu vo Francúzsku chýbajú?), štúdium osobností a udalostí, ktoré poznačili danú obasť, alebo prípadná prehliadka archeologických vykopávok, ktoré sa náhodou nachádzajú v blízkosti, to všetko by malo tvoriť látku hodín dejepisu a, pravdaže, to by malo oveľa väčší prínos pre vzdelanie, ako vštepovať si do pamäti obsah učebnice.
Keď sa nakoniec zrodí schopnosť analýzy a abstrakcie, možno pristúpiť k takému nazeraniu na dejiny, ktoré je všeobecnejšie a zároveň oveľa dôslednejšie prostredníctvom tém, ktoré zaujmú svoje miesto v chronologickom a udalostnom rámci, a pomocou toho, že sa budeme opierať o dokumenty

a texty z danej epochy. Dnes je už vylúčené, aby sme sa prísne držali len politických a vojenských dejín. Veď dejiny môžeme pochopiť jedine v nadväznosti na geológiu a zemepis, ktoré možno rozšíriť o ekonómiu, dejiny umenia a iné. V triednej knižnici by teda nemali chýbať rozmanité príručky.
Okrem toho, ak sa na vec pozrieme zo širšieho hľadiska, je vôbec možné podniknúť seriózny výskum v nejakej oblasti, aby sme najprv aspoň stručne nenačrtli históriu skúmanej látky?

* * *

Jedného dňa sa ma ktosi opýtal: „Ako je možné zaujímať sa o históriu v čase, keď človek urobil prvé kroky na Mesiaci?"
Odpoveď je ľahká. Čo ako prvé urobil človek, keď sa ocitol na Mesiaci? Sklonil sa k zemi, aby zdvihol kamienok. Úkon archeológa. Prvý reflex prvého kozmonauta znamená rovnako reflex, ktorý osvetľuje samotný materiál histórie.
Nič nie je jednoduchšie: dejiny sú život. Mimo všetkých definícií a abstrakcií človek vypovedá sám o sebe prostredníctvom dejín, a ak jeden kamienok môže mať preňho taký význam, je to preto, lebo je doslova „znakom života".
Karteziánska tabula rasa je asi tým najsilnejším filozofickým klamstvom všetkých čias. V každom prípade ide o lož, ktorej aplikácia veľmi silne zaťažuje našu dobu. Myšlienka „urobiť čistý stôl" a „začať od nuly" stále stelesňuje lákavé pokušenie. No práve táto operácia je nemožná: dala by sa uskutočniť len vtedy, keby sme predpokladali absolútne arbitrárneho ducha a vôbec by sme nebrali do úvahy konkrétnu skutočnosť. Pretože všetko, čo je život, je dané, odovzdané z jednej generácie na druhú. Nikdy nezačíname od nuly. Freud by to v prípade potreby dokázal. Alebo pomocou jednoduchších výrazov aj ten úryvok z biblickej Knihy Genezis, ktorý nám ukazuje, že „každý plod

v sebe uchováva semeno", čo už dopredu popiera akýkoľvek spontánny zrod. Ohromujúce je pomyslieť si, že vždy, keď sa pokušenie „začať od nuly" prenieslo do skutkov, vyžiadalo si smrť, množstvo mŕtvych a ničenia, a to vo všetkých oblastiach. Koľkokrát sme hlúpo zničili to, čo by mohlo byť oporným bodom a uholným kameňom, keď sme chceli „urobiť čistý stôl"? Azda sa v našej dobe podarí opäť objaviť dôležitosť tradície, tej žijúcej skutočnosti, ktorá môže tak ako každý iný život rásť, prijímať a obohacovať sa o nové prínosy. Budeme to môcť urobiť len vtedy, ak opäť objavíme dôležitosť dejín, ktoré sú hľadaním zažitého, na základe ktorého si žijeme náš vlastný život. S dejinami je to ako s archeologickými vrstvami: vždy existuje nejaká spodná vrstva, a keď sa dopracujeme k nedotknutej pôde, archeológ prenecháva slovo geológovi, ktorý načrtne dejiny tejto zeme.
Dejiny sú život práve preto, lebo obsahujú skutočnosť, čosi, čo existovalo ešte pred našimi myšlienkovými konceptmi, pred našimi predsudkami a systémami. Niekde na stanovisku sa našla minca s (nejakým) vyobrazením: závery, ktoré z toho vyvodíme, môžu byť chybné, ale fakt, teda minca, ktorá sa našla na tom a tom mieste a udáva taký a taký dátum, od nás nezávisí. Musíme to prijať, tak ako musíme prijať to, že istý rukopis napísali na rozkaz takej a takej osobnosti vtedy a vtedy, pravdaže, pod podmienkou, že kritický arzenál sa dá do pohybu, aby to správne určil.
Pravdaže, jedna módna doktrína ma bude chcieť presvedčiť, že v textoch čítam to, čo si tam chcem prečítať. Zavše je to tak: mám na mysli istého spisovateľa, ktorý chcel dokázať, že Jana z Arku skutočne bola „ľavobočkom z Orléansu", a preto z jednej citácie vypustil štyri riadky, ktoré anulovali jej výpoveď.
Netreba zdôrazňovať, že o tom história nie je. História je askéza, a dokonca by sme povedali, že je hrdinskou askézou. Tí, čo sa riadili podľa revue Archeológia, a tohto leta sa zúčastnili na vykopávkach, to potvrdia spolu so mnou, pretože majú k histó-

rii oveľa bližšie ako zberači anekdot a výrobcovia ilúzií, ktorí sa snažia zalichotiť verejnej mienke.
Je to neľahká veda, ktorá vyžaduje, aby človek strávil veľa času nad črepinami a čmáranicami - nad tými čmáranicami, ktorými marxistickí historici darmo opovrhujú, lebo tak len spochybňujú svoju vlastnú existenciu historikov. Vyžaduje, aby sme vážili a zvažovali historickú hodnotu, počnúc každým dokumentačným prameňom, každou hlinenou črepinou až po chartu alebo notársky spis, z faktov, ktoré nasledujú kontrolovane jeden po druhom, pomaličky vyprosťovali živú podstatu, tú podstatu, čo umožňuje kúsok po kúsočku opäť poskladať životnú cestu nejakej postavy, jej dielo a niekedy, keď máme k dispozícii hojnú a dostatočne výrečnú dokumentáciu, aj jej zmýšľanie. To všetko si vyžaduje mnoho rokov práce a opakujeme, že v našej dobe rýchlej dostupnosti je to priam hrdinský výkon, no história sa dá robiť len za túto cenu. A ešte pod podmienkou, že predtým bádateľ dlhý čas identifikoval pramene a oboznamoval sa s kontextom, aby skonštatoval jeho relatívnu hodnotu. A to mnohokrát len preto, aby mohol extrahovať len jediný kúsoček, o ktorom by sa dalo povedať, že nemá nijaký význam, keby sme zo skúsenosti nevedeli, že nijaký kúsoček pravdy nebude nikdy bezvýznamný.
Čo sa týka tých, čo popierajú dôležitosť dokumentácie ako takej, nebudeme strácať čas vyvracaním ich presvedčenia. Ak ju popierajú, nebude to preto, lebo sami nie sú schopní prijať inú informáciu ako tú, ktorú formulovali už vopred? Táto otázka si zaslúži, aby sme ju položili. Potom bude užitočné, keď ich pozveme na návštevu napríklad nejakého skladu alebo archívu. Tých pár kilometrov regálov sa už postará o to, aby proti ich myšlienkovému systému postavili to naj triezvejšie protirečenie.
Historická skutočnosť je, pravdaže, daná, no treba vynaložiť mnoho času, práce a úcty, aby sme ju preskúmali a potom

aj vysvetlili jej podstatu. Dokonale chápeme tých, ktorí sa z toho „vyzuli" pomocou pohŕdania: je nekonečne ľahšie rozvíjať svoje myšlienky a jedine to, že ignorujeme nejaký dokument, nám umožní rozvíjať myšlienky s pokojným svedomím, aby sme z nich potom vyabstrahovali historicko-sociologické systémy, ktoré budú pôsobiť upokojujúco na myseľ.
V historickom výskume prináša plody paradoxne táto prekážka alebo skôr prekážky, ktoré sa nám večne stavajú do cesty, protirečia našim predsudkom a vedú nás k tomu, aby sme pozmenili naše predpojatosti. Počiatočná predpojatosť zaiste stimuluje, no treba sa vedieť zmieriť s tým, že ju človek opustí vždy vtedy, keď mu to dokumenty diktujú.
História vzbudzuje úctu tak trocha ako medicína alebo výchova, skrátka ako všetko, čo sa dotýka človeka, lebo inak sa veľmi skoro dostaneme na šikmú cestu a vymaníme sa z vnútorných nárokov prijatej oblasti: historik prestáva byť historikom vtedy, keď zanedbá alebo významovo okreše nejaký dokument, presne tým spôsobom, ako lekár prestáva byť lekárom vtedy, keď opovrhne alebo podcení výsledky nejakej analýzy alebo vyšetrenia, a vychovávateľ vychovávateľom, ak šliape po osobnosti toho, koho mu zverili do výchovy.
Tam sa azda skrýva najpodstatnejší význam toho formovania historického cítenia, ktoré je v oblasti výchovy také želateľné. Vo veku, keď dospievajúci človek hľadá „inakosť" a vyvíja sa vo vzťahu k „inakosti", nič by preňho nebolo plodnejšie ako stretnutie s tým, čo ho predišlo v čase a čo je mu - opakujeme - rovnako blízke a rovnako potrebné ako to, čo ho obklopuje v priestore. Fakt, že toľké vedomia zakrpateli a formovali sa jednostranným, sumárnym a zjednodušujúcim spôsobom, pravdepodobne zapríčinila neprítomnosť tohto dvojitého rozmeru, času aj priestoru. Štúdium dejín prináša mládeži skúsenosť, ktorá jej chýba; dospievajúcemu môže pomôcť prekonávať jeho najčastejšie pokušenie: túžbu po výnimočnosti, odsudzo-

vanie nejakej tendencie, osoby či skupiny v predstihu, pozeranie na svet len zo svojho hľadiska (a keby tu išlo len o dospievajúcich!).
Vo veku, keď je dôležité konfrontovať prijaté hodnoty, hodnoty okolia, útleho detstva, rodiny či spoločenského prostredia s vlastnou osobnosťou, štúdium dejín by rozšírilo pole tohto bádania a poskytlo by dimenzie, ktoré sa nedajú získať inak. Dnešná mládež preukazuje pozoruhodnú chuť cestovať, čo je zdravý reflex, ale ich priestorovému svetu chýba časová dimenzia. A to je medzera.
História by teda v oblasti vzdelávania mohla mať nedozerný dosah na rozumové vyzrievanie. Chesterton vravieval, že človek sa stáva človekom až vtedy, keď sa pozrie na svet s nohami vo vzduchu a s hlavou pri zemi. Rovnaký typ cvičenia možno robiť aj v štúdiu dejín. Keď sa budeme zoznamovať s iným časom, s inými epochami, s inými civilizáciami, zvykneme si na to, že nebudeme tak ľahko dôverovať kritériám našej doby. Tie prejdú vývojom, akým prešli aj ostatné kritériá. Je to príležitosť na to, aby každý osobne znova preskúmal vlastný mechanizmus myslenia, vlastné popudy konania alebo rozmýšľania vo vzťahu s mechanizmom a popudmi iných ľudí. Obsahuje to rozšírenie dôverne známeho horizontu, ktoré môže priniesť mnoho úžitku, no len pod podmienkou, že pôjde o skutočné dejiny, a nie o obyčajné prefabrikované predsudky, ktoré školská výučba rozdáva plnými priehrštiami.
Štúdium histórie navyše umožňuje vyhradiť presné miesto pojmu pokrok. O pokroku máme väčšinou veľmi zjednodušené predstavy. Ako píše Lewis Mumford, sme náchylní myslieť si, že ak ulice v našich mestách boli v 19. storočí špinavé, tak pred šesťsto rokmi boli šesťstokrát spínavšie. Koľko študentov si v dobrej viere myslí, že to, čo sa dialo v 19. storočí, napríklad detská práca v továrňach, existovalo vždy a že jedine triedny boj a odborové hnutie na konci 19. storočia odbremenili ľudstvo

od tohto nešváru! Koľko bojovníčok feministických hnutí si v dobrej viere myslí, že žena mala odjakživa vyhradený priestor v gynaikone, v každom prípade aspoň morálnom, a že iba pokrok v našom dvadsiatom storočí jej udelil nejakú tú slobodu vo vyjadrovaní, v práci a osobnom živote! Historik o všeobecnom pokroku nepochybuje, ale ani o skutočnosti, že nikdy nejde o sústavný, jednoliaty a podmienený pokrok. V 16. storočí nikto ani len nezapochyboval o tom, že ľudstvo je na ceste pokroku, a predovšetkým na ceste ekonomického pokroku. Veľmi málo ľudí si vtedy uvedomovalo to, čo hlásal Las Casas a niektorí iní dominikáni z Nového sveta, že tento ekonomický pokrok sa uskutočnil len kvôli tomu, že opäť zaviedol otroctvo prostredníctvom gigantického reakčného hnutia a že následkom toho za jeden krok dopredu na tomto mieste sa platí krokom dozadu niekde inde. Nedá sa poprieť, že ľudstvo napreduje, no nenapreduje jednoliatym spôsobom a všade.
A nakoniec, história prináša všeobecný úžitok aj mimo otázok týkajúcich sa výchovy, kde by mala zohrať kľúčovú rolu a kde by mala slúžiť ako rámec každej výučby. Tým vôbec nemáme na mysli ideu večného začiatku a ani porovnávanie dvoch vybratých epoch, ktoré je z princípu náhodné, subjektívne a arbitrárne. Takisto je nám cudzí názor, že história môže priniesť riešenie aktuálnych problémov. Ak sa dá z histórie vyvodiť nejaký záver, tak je to, naopak, ten, že riešenie z predvčeraj-ška nie je nikdy riešením pre dnešok. Či sa nám to páči, alebo nie, ozbrojená púť, ktorú my nazývame križiackou výpravou, skutočne predstavovala na konci 11. storočia nevyhnutné riešenie, ako pomôcť Svätej zemi a vo všeobecnosti aj Blízkemu východu. No už to nebolo to isté riešenie, ktoré sa vnucovalo na začiatku 13. storočia a už tobôž nie na konci toho istého storočia. S údivom konštatujeme, že vtedajšie mocnosti nevenovali žiadnu pozornosť takému Ramonovi Llullovi, ktorý vtedy navrhoval aktuálne riešenie, keď pápeži, cisári a králi na Západe

sa znova neúnavne vracali k riešeniu z predvčerajška.80 No neformulujú sa nám takéto súdy oveľa ľahšie vtedy, keď disponujeme istým časovým odstupom?
História neposkytuje riešenia, ale dovoľuje správnu definíciu problému, a to umožňuje iba história. Každý vie, že správne definovaný problém je už napoly vyriešený. Umožňuje to jedine ona, lebo iba ona sama povoľuje inventár danej situácie; len ona dodáva prvky, z ktorých vyplýva táto situácia. Neexistuje o-pravdivé poznanie, aby sme sa neutiekali k histórii. A to platí vo všetkých prípadoch, keď ide o človeka a o ľudský život. Živé telo možno poznať len prostredníctvom jeho histórie.
Keď zanedbáme výchovu k historickému cíteniu, keď zabudneme na to, že dejiny sú pamäťou ľudstva, školstvo bude vychovávať amnetické bytosti, ľudí bez pamäte. V súčasnosti sa občas školám a univerzitám vyčíta, že vychovávajú nezodpovedných ľudí tým, že uprednostňujú intelekt na úkor citlivosti a charakteru. No takisto vážne je vychovávať amnetikov. Tak ako nezodpovedný človek, aj amnetik nie je celostnou osobnosťou. Ani jeden, ani druhý nemôžu naplno využívať svoje schopnosti, a jedine ich využívanie umožňuje človeku skutočnú slobodu bez toho, že by predstavovala nebezpečenstvo pre neho a pre jeho blížnych.

80 Génius, básnik a prorok Ramon Llull presadzoval myšlienku iného druhu výpravy do islamských zemí: mali sa tam odobrať lekári, felčiari a takisto aj kazatelia schopní vyjadrovať sa v jazyku „Saracénov". Stál pri zakladaní kolégií pre orientálne jazyky. O založení prvého kolégia sa rozhodlo na koncile vo Vienne v roku 1312. Odvolávame sa na prácu od Ramona Sugranyes de Franch: Raymond Lulle docteur des missions. Fribourg 1954.